Bygdernes historie i den ældsle lid er endnu mindre end hele 

 landets kjendt gjennem skriftlige optegnelser og beretninger. Selv 

 i den lid, da sagaernes fortællinger begynder at kaste lys over 

 landets historie, er de oplysninger, som vi af dem faar om de 

 enkelte bygder, overordentlig sparsomme, og mange af dem 

 nævnes ikke engang i hele den historiske literatur, vi har fra 

 middelalderen. 



Det er dog to kilder, som vi kan øse kundskab af om for- 

 holdene i bygderne ogsaa før den egentlige historiske tids begyn- 

 delse. Disse kilder er oldfundene og stedsnavnene. Det, som 

 studiet af oldfundene kan give os oplysning om, er bosætningens 

 historie, befolkningens alder, udbredelse og vækst, dens nærings- 

 veie, delvis ogsaa dens standpunkt i kultur, dens slægtskabs- 

 forhold til andre folk og dens forbindelser med dem. Hvor fuld- 

 stændig og indgaaende denne oplysning kan blive, afhænger først 

 og fremst af, hvor rigt det forraad af bevarede oldfund er, som kan 

 yde materialet til videnskabens undersøgelser. En stor mængde 

 oldfund er desværre i tidens løb gaaet uerstattelig tabt. Grav- 

 hauger er udjevnet, oldfund er kastet bort, opsmedet eller op- 

 smeltet, og al den lærdom, som vi kunde have faaet af dem, 

 har vi uigjenkaldelig mistet. Paa den anden side kan vi sikkert 

 nok gaa ud fra, at en mængde ting, som vore ældste forfædre har 

 arbeidet og brugt, endnu ligger skjult i jorden og efterhaanden 

 vil komme frem for lyset. Den kilde til kundskab om oldtiden, 

 som vi har i oldfundene, kan saaledes ingenlunde endnu ansees 

 som udtømt. Og vi tør derfor haabe, at det billede af vore ældste 

 forfædres livsforhold, som vi kan danne os ved hjælp af dem, 

 og som fortiden desværre er noksaa ufuldstændigt og mangel- 

 fuldt, med tiden kan blive adskillig fyldigere og mere levende. 



Arkæologien eller oldforskningen lærer os, at i den ældste 

 tid, hvori mennesker havde sit ophold ved Trondhjemsfjordens 

 munding, levede de paa det udviklingslrin, som betegnes ved 

 navnet »stenalderen«. Navnet har sin grund deri, at menne 

 skene endnu ikke kjendte til metaller, men hovedsagelig brugte 

 sten som materiale til de redskaber og vaaben, som de forstod 

 at forarbeide. Ved siden deraf brugte de vistnok ogsaa træ og 

 ben, som de imidlertid ogsaa formede til redskaber ved hjælp af 

 stenen. Man kan se, at de godt forstod al dømme om de for- 



