16 K. RYGH [19.1.5 



i den er saa afslidt, at de ikke henger kan læses. Valsfjord- 

 indskriften er sandsynligvis fra begyndelsen af det 6 ,e aarhundrede, 

 mulig dog lidt ældre end 500 e. Chr. Den er saaledes yngre end 

 reserne paa Valseidet. 



Fra Bjugn og Skjørn kjendes intet sikkert fund fra den 

 ældre jernalder. Selvfølgelig betyder ikke dette, at disse bygder 

 har manglet befolkning i denne lange tid. Mange oldfund kan 

 være gjort i forbigangne tider og være gaaet tabt, og mange kan 

 endnu være skjult i jorden. 



Fra Ørlandet har man et fund af lo spydspidser af jern 

 fra Haarberg. Og paa Ophaug skal der være fundet en senere 

 igjen bortkommet, saakaldet vævskyttelformet hellesten af kvartsit, 

 omgivet af et baand af bronce. Saadanne stene brugtes til at 

 slaa ild med ved hjælp af et stykke flint. 



Fra Agdenes har man to lignende stene, nu i Trondhjems 

 museum, den ene fundet paa Vatn, den anden paa Hegg. Fra 

 Vatn har vi desuden en runeskrift fra denne tidsalder. Den er 

 indristet paa en fladagtig sten, som fandtes staaende inde i en 

 gravhaug. Da stenen er af lerskifer, er den meget afskallet, og 

 bogstavtrækkene er derved tildels blevet usikre. Den har 7 rune 

 tegn, som man tror at kunne læse (gjengivet med latinske bog- 

 staver) RHOALTR, d. e. mandsnavnet Roald. Desuden er der i 

 en anden linje nogle fine og utydelige tegn. Indskriften er blandt 

 de yngste af dem, som er skrevet med den ældre runerække, og 

 har allerede enkelte bogstavtegn, som tilhører det yngre rune- 

 alfabet. Den skriver sig fra omkring 700 eller fra begyndelsen 

 af det 8 nde aarhundrede. 



Den forhistoriske tids sidste afsnit, den yngre jernalder 

 eller, som den med et heldigere navn kaldes, vikingetiden, 

 regnes fra omtr. 800 e. Chr. til omtr. 1000 eller til Christendom- 

 raens indførelse, som afslutter oldtiden. Fra nu af ophørte nemlig 

 baade begravelse i hauger og skikken at nedlægge vaaben, smyk- 

 ker og andet udstyr med de døde. Hvad der efter denne tid kan 

 være kommet ned i jorden, har ikke kunnet holde sig til nutiden, 

 naar det ikke har været af ædelt inetal. Fra omtr. 1000 svigter 

 derfor det materiale, som sætter oldforskningen istand til at kaste 

 lys over vore forfædres livsforhold, og fra den tid er vi omtrent 

 udelukkende henvist til de oplysninger, som de skrevne kilder 

 giver os. 



Oldfundene fra vikingetiden i disse bygder er talrigere end 

 fra den nærmest foregaaende periode. Paa Me le in i Nes er der 

 en stor mængde temmelig smaa hauger. I dem, som er under- 

 søgt, er der bare fundet el par glasperler. Efter dem kan alderen 

 ikke sikkert bestemmes. Men det er sandsynligt, at de fleste af 



