'20 K. RYGH. ØRLANDET I FORHISTORISK TID 



vil uundgaaelig blive ufuldslændigt og mangelfuldt. Dette gjelder 

 i høi grad de bygder, hvorom her er fortalt. Det kunde have 

 været meget fyldigere og fuldstændigere, om ikke saa mange af 

 de vidnesbyrd, som vore forfædre har efterladt os om sit liv, i 

 tidens løb var ødelagt eller forkommet. Mangfoldige gravhauger 

 er ud kjørt eller oprodet og ruineret af skattegravere. Dette ser 

 man bedst ved at sammenligne de fortegnelser over hauger, som 

 Schøning for omtrent 140 aar siden optog paa sine reiser, med 

 hvad vi nu har igjen. Utallige fundne oldsager er ødelagt. Mange 

 er gaaet til smedjen eller til guldsmedenes verksteder. I de senere 

 tider har opkjøbervæsenet ogsaa gjort stor skade. Opkjøbere har 

 reist gjennem alle bygder og opkjøbt alt, hvad de har kunnet 

 komme over af oldfund, som de siden har solgt. Bare endel deraf 

 er kommet til norske museer. Enkelte ting har gjennem opkjøberne 

 fundet vei til udenlandske museer, og disse er da endda bevaret for 

 den historiske forskning. Men endnu mere er gjennem antikvitets- 

 handlere i byerne solgt til udlændinger, som har tåget dem med 

 sig hjem som andre erindringer fra reisen, og da er de ligesaa 

 fuldstændig tabt for norsk historiegranskning, som om de var 

 kastet i havet. 



Nu har dog omsider lovgivningen grebet ind til værn om 

 mindesmerkerne fra landets fortid. Loven om fortidslevninger 

 af 1905 er bygget paa den tanke, at de levninger fra fortiden, 

 som er minder om vore forfædres liv og kan tjene til at kaste 

 lys over folkets ældsle historie, til en vis grad er hele folkets 

 eiendom, og at derfor ikke enhver grundeier, paa hvis jord der 

 lindes fornlevninger, eller enhver, som tilfældigvis linder en old- 

 sag, har uindskrænket ret til at raade derover efter behag. Efter 

 loven maa en grundeier ikke udjevne en gravhaug uden først 

 at anmelde det for lensmanden eller vedkommende museum, foråt 

 det ihvertfald kan blive anledning til at forelage udgravningen 

 paa sagkyndig maade, og han maa godtgjøre, at det er af væsent- 

 lig betydning for hans drift at faa haugen fjernet. Og enhver, 

 som finder oldsager, er forpligtet til paa samme maade at an- 

 melde det, og distriktets oldsagmuseum er berettiget til at indløse 

 tingene efter deres værdi. Salg af oldsager til udlændinger er 

 ubetinget forbudt. Men det er heller ikke tilladt at sælge dem 

 til opkjøbere eller andre end museet, forsaavidt dette ønsker at 

 indløse fundet. 



For fremtiden tør man derfor vel være betrygget mod, at uer- 

 stattelige fortidsminder skal gaa tabt paa samme maade, som 

 det i saa stor udstrækning er skeet tidligere. 



