TH. PETERSEN [1915 



væsen 1 og kan ogsaa paavises i Norden endnu ved middelalderens 

 slutning i en form, som i det væsentlige ikke avviker synderlig 

 fra den av Vegetius beskrevne. 



Fotangler nævnes ikke ofte i Nordens ældre litteratur, 2 og de 

 har vel neppe heller spillet nogen større rolle her i den tids 

 kampe. Kun en enkelt gang omtales de saaledes av Saxo, 3 hvor 

 han beretter om Starkads og Benums vikingetog til Rusland. 

 Russerne forsvarte sig, fortæller han, ved at lægge spidse fot 

 angler i veien for sine fiender, men Starkad og hans fæller var 

 listige nok til at ta træsko paa benene, saa at spidserne ikke 

 kunde gjøre dem skade. Hertil føier saa Saxo i sit blomstrende 

 sprog følgende beskrivelse avdisse fotangler: Est autem ferrum 

 hoc qua tu or dispertitum stilis, i i sd em ta liter co n sti tu ti s, 

 ut in quamcunque illud partem casu se ejiciat, trium 

 incunctanter pedum æqualitate subsistat. Denne beskri 

 velse ligger, som man ser, meget nær op til den ovenfor citerte 

 av Vegetius, og man har derfor ment at Saxo her kun har gjen 

 git sine klassiske forbilleder. 4 Det er nok mulig at han har hat 

 disse for øie, men det kan paa den anden side heller ikke være 

 tvilsomt, at han kjendte de smaa farlige tingester av selvsyn i 

 den form hvori han beskriver dem. Hos Saxo er de saaledes helt 

 av jern og svarer sandsynligvis til de »claviculi ferrei triden- 

 tes«, som nævnes hos andre middelalderske forfattere. 5 



I de norrøne historiske sagaer omtales fotangler (her 

 sporar) kun ved en enkelt begivenhet. De synes saaledes at ha 

 spillet en viss rolle i kampen i Bergen mellem Magnus Blinde 

 og Harald Gille ved nytaaret 1135. 6 Blandt de foranstaltninger, 

 som Magnus Blinde traf til byens forsvar, var ogsaa den at lade 

 »slå herspora ok kasta yfir å Jonsvollu, og eigi meir en 

 3 daga var heiligt haldit um jo lin, at eigi vær i smi5at«. 

 Men det gik dog anderledes end han hadde tænkt; ti under den 

 forvirring som opslod blandt bymændene ved Haralds angrep fra 

 Nordneset, søkte flere av disse ind i sine huse og til sine hjem, 

 »en beir er yfir géngu å volluna, hljopu å hersporana«. 

 Uttrykkene slå herspora og smiSat tyder paa at ogsaa disse 

 fotangler har været helt av jern. 



1 A. Schultz: Das hofische Leben zur Zeit der Minnesånger. 2 Autl. 

 Lpz. 1889. B. 2, s. 286, fig. 135. — Stephanii Notae uberiores in librum 

 VI hist. Dan. Saxonis Gram., p. 144 s. -- Justi Lipsi Opera omnia. 

 Vesaliae 1675. T. III, p. 624 ss. 



2 Se Fritzner I 2 , s. 805. Hj. Falk: Altnordische Waffenkunde (Kra. 

 VSS. II Hist.-filos. Kl. 1914, no. 6), s. 198. 



3 Saxo, ed. P. E. Muller. Havn. 1839. I, pag. 277. 



4 Se Einersens utg. av Kongespeilet, s. 392, note. 



5 Se A. Schultz 1 c. 



6 Fornm VIII, 183, Heimskringla, udg. ved C. R. Unger, s. 709. 



