aVANTITATIV BESTÄMNING AF VÄRMEFENOMENER. 321 



omgafs den nedra delen af tråden med en liten ihålig messings- 

 cylinder, som fastades vid ekbjelken. Tråden kunde på detta 

 sätt icke göra några större rörelser åt sidorna '). Det var natur- 

 ligtvis nödvändigt, att den thermoelektriska stapeln icke förflyt- 

 tade sig på tråden, då denna sammandrog sig, emedan derigenom 

 friktionsvärme kunde uppkomma, som gjorde de erhållna gal- 

 vanometerutslagen för stora. A andra sidan fick stapeln icke 

 heller tillskrufvas för hårdt emot tråden, emedan i sådant fall 

 sträckningen af den under stapeländan liggande tråddelen blef 

 mindre än i trådens öfriga delar. Tillskrufningen fick icke vara 

 större, än att stapeln kunde förflyttas genom en påhängd tyngd, 

 hvars vigt kunde negligeras i jemnförelse med den vigt, hvarmed 

 tråden sträcktes. För att undvika dessa olägenheter fastskruf- 

 vades stapeln nära intill trådens öfra fästpunkt. Vid alla de 

 följande försöken begagnades den stapel, som användes vid min 

 undersökning af år 1861 öfver metallernas värm.efenomener vid 

 volumförändring. För att göra utslagen så stora som möjligt 

 begagnades wismuth och en legering af 99 delar wismuth och 1 

 del tenn till stapelstänger, hvilken legering enligt RoLLMANN 

 skall vara positivare än antimon. Stålfjedrarne på den i det 

 föregående beskrifna stapeln voro för svaga för att kunna till- 

 försäkra stapeln ett orubbadt läge, då tråden sammandrog sig 

 utan belastning. 



Försök anställdes med de i det föregående omnämnde trå- 

 darne af silfver, messing och koppar. Först observerades utslaget 

 (m), då tråden sammandrog sig med förrättande af mekaniskt 

 arbete, det vill säga, då vigten hvarmed tråden spändes, fördes 

 från häfstångens ända till dess axel, och derefter det utslag (n) 

 som erhölls, då tråden sammandrog sig utan att förrätta mekaniskt 

 arbete, det är, då trådens nedra ända frigjordes från häfstången 

 derigenom, att stålcylindern drogs undan. Skillnaden emellan 

 dessa båda utslag var ett mått på den temperaturhöjning, som 

 motsvarade det af tråden förrättade mekaniska arbetet. Denna 



') För att ytterligare förminska denna olägenhet, begagnades mycket mindre 

 vigter för trädens spänning än de största, som tråden förmådde bära. 



