UNDERSÖKNINGAR OM SAIÄLTNINGSVÄRMET. 335 



376 V. e. och nyss kommande ur smältrummet 430 v, e. Dess 

 smältningsvärme var således 120 v. e. Ifrån denna slagg, hvars 

 sammansättning jag ofvan antydt, skiljde sig slaggen från Härnäs, 

 hvars sammansättning var: 



Kiselsyra 43,9 syre 22,8 



Lerjord 8,6 » 4,0 2^0 



Kalkjord 31,4 » 9,0 



Talkjord 10,2 » 3,9 



Manganoxidul 0,3 » 0,1 



Jernoxidul 4,5 » 1,0 ^iq 



deruti, att den stelnade vid en mycket högre temperatur, mot- 

 svarande 424 v. e., och att dess värme såsom nyss stelnad var 

 333 v. e., följaktligen dess smältningsvärrae 91 v. e. Dess högsta 

 värme befanns vara 441 v. e. '). 



Slutligen, om Person's formel, 



L = (160+ T) (c -c), 

 i hvilken L är sraältningsvärmet, c^ specifika värmet för det 

 smälta tackjernet eller slaggen och c spec. värmet för nyss stel- 

 nadt tackjern eller slagg, användes på ofvan funna uppgifter, der 

 c^ för tackjern är 0,214 och c = 0,l75, samt för slagg c — 0,311 

 och c = 0,212, så finner man, då L är för tackjern 47 v. e. och 

 för slagg 120 v. e., att T eller smältningstemperaturen blifver 

 ]050\ hvilket tyckes tala för Becquerels uppgifters sannings- 

 enlighet. 



') Masugnsslaggen vid hvarje niasugu är icke i alla ögonblick fullkomligt lika 

 efter en och samma malmblandning. Stundom är den ena, stundom den 

 andra beståndsdelen förändrad, beroende af nägon ojemnhet hos de uppsatta 

 malmerna och af ojemnhet i smältningen. Deraf uppstår svårighet att få lika 

 seghet och flytbarhet hos de slaggprof, som borde vara aldeles enahanda för 

 förevarande experimeuter. I''lera dylika undersökningar äro af nöden för ut- 

 bildandet af theorien om tackjernssmällniugen. 



I 



