Nr. 1] OVERSIGT OVER TRONDHJEMSFELTETS BERGRYGNING 



udsondres af grundfj eldsf elterne», skriver KJERULF, 1 ) «og erupti- 



verne er mange saa er det tiloversblevne grundfj eldets 



sirater». I alle KJERULFS arbeider vedrørende Veslranden blir den 

 røde granit opfattet soui yngre end grundfj eldet. Til grundfj eldet 

 henføres imidlertid den for Trondhjenisf eltet saa karakteristiske 

 bergart oiegneis, som i den senere norske literatur i almindelighet 

 blir betragtet som en yngre injektionsbergart. 



Medens fastsættelsen av Trondhjemsfeltets vest g r æ n s e har 

 voldt vanskeligheter for alle de geologer, der har arbeidet i feltet, 

 har grænsen mot ost i de væsentlige træk været klargjort allerede 

 fra KJERULFS første arbeidstid. Kun om Sylmassivets geologiske 

 stilling har meningerne været sterkt divergerende. Trondhjems- 

 feltets skiferbergarter overleirer elter KJERULF paa hele stræknin- 

 ge.n mellem Storlien i nord og Vigelfj eldene i syd det saakaldie 

 Kjolens kvartsfjeld. Dette parallelliseres med det centrale Norges 

 sparagmitformation og henføres som folge derav til etage 1. Kvarts- 

 fj eldet er ogsaa iagttat av KJERULF ved feltets vestgrænse, saaledes 

 mellem Rise og Drivstuen. Sylenes hornblendeskifer er paa 

 KJERULFS kart av 1875 parallelstillet Kjolens kvartsfjeld, paa over- 

 sigtskartet over det sydlige Norge av 1879 er derimot Sy Moppe ne 

 henført til grundfjeldet. Paa alle KJERULFS karter er imidlertid 

 Sylenes, Skardørfjeldenes og Vigelfj eldenes gra/niter opfattet som 

 yngre erupti vb ergarte r. 



SCHIØTZ har fra 1870 og videre utover i en række sømmer e 

 arbeidet i sparagmitij eldet (siparagmitformationen) mellem Øster- 

 dalen og Fæmundsjoen. Paa hele strækningen mellem Vigelfjel- 

 dene og Rondane overleires dette f j eld av de Trondhjemske skifere. 

 SCHIØTZ'S arbeidsfelt laa imidlertid som regel langt fra Trondhjems- 

 feltets grænse. Av bergarter, som har betydning for forstaaelsen 

 av feltets tektonik, nævner han dog flere gange oiiegneisen. 2 ) Efterat 

 ha omtalt oiegneisens optræden ved Storsjøen skriver SCHIØTZ 3 ): 

 «Det Forhold, Øiegneisen efter det ovenstaaende viser, lader sig 

 alene forklare ved at antage, at den er eruptiv og ikke laget saa- 

 ledes, som man tidligere bestandig har forudsat; hertil passer 

 ogsaa dens ydre Habitus.» Ogsaa Sylens granit ved Gruvelsjoen 

 (opkaldt efter gaardeh Sylen), som petrografisk er endel beslegtet 

 med riksgrænsens graniter længere nord, opfattes av SCHIØTZ som 

 en yngre eruptiv. «Sylens granit», skriver SCHIØTZ, 4 ) «sætter op 

 gjennem den rode Sparagmit paa Storslageren oig ligesaa gjennem 



x ) K j o r ii 1 1' 1. p. side 87. 



2 ) Schiøtz: Sparagmit-Kvarts-Fjeldet langs Grænsen i Hamai- Stift 

 og i Herjedalen, Nyt Mag. for Nat. Bd. 32. og Om Øiegneisen i Sparag- 

 mitfjeldet, Nyt Mag. for Nat. Bd. 34. 



3 ) S c li i o t z : Sparagniit-Kvarts-F,ieldet os.v. side 40. 



"*) Seliin t z : Beretning om nogle Uudersogelser over Sparagmit-Kvarts- 

 Fjeldet iden ostlige Del af Hamar Stift, Nyt Mag. for Nat. Bd. 20, side 113 



