12 C. W. CARSTENS [1919 



bestemme flere skiferharizønteris stratigrafiske plads, saaledes blev 

 Kjølhaugenes sands tens- og skiferbergarter henført til oversilur 

 (gammel terminologi) som feltets yngste fossilførende hørizonter. 



De ukilare forhold i Jemtland, specielt Sevegruppens stilling til 

 silurlagene, fremkaldte i 1888 en fornyet diskussion fra svensk side. 

 I TOEELLS avhandling «Aflagringarne på omise sidor øm riksgrån- 

 sen uti Skandinaviens sydligare fjelltrakter» fremsættes 2 alternati- 

 ver til forklaring av de krystallinske skiferes optræden i Åresku- 

 tans tap. Efter TORELL kan disse bergarter enten parallelliseres 

 med Gulaskifernes «forvandlede strog» med stratigrafisk plads over 

 de Siiluriske dannelser, overensstemmende med KJERULFS opfat- 

 ning i 1875 (og 79). Eller Åreskutans krystallinske skifere kan 

 paralleliseres med Rørosgruppens bergarter under forutsætning av, 

 at silurlagene ved foten av fjeldet, saaledes som av N. O. HOLST 

 beskrevet, ikke fortsætter ind under Åreskutans bergarter, men av- 

 skjæres fra disse ved en N — S-gaaende forkastning. Det sidste 

 alternativ støtter sig for en væsentlig del til KJERULFS av 1882, 

 hvor silurlagene stratigrafisk er anvist plads øverst i lagsystemet, 

 og hvor det «forvandlede strog» er plaseret direkte over de ældste 

 1'rondh j emslag (Rørosgruppen). 



Omtrent samtidig som TORELLS avhandling utkom, fremsatte 

 TORNEBOHM sin bemerkelsesværdige «øverskyvningshypolese». 

 Denne blev offentliggjort i et arbeide «Om fjållproblemet», hvor de 

 «abnorme» forhold i Jemtlandsfj eldene forklares ved overskyvnin- 

 ger av ældre lag (Sevegruppens metamorfe facies) over yngre lag 

 (klastiiske silurhorizonter); TORNEBOHM bryter saaledes her med 

 den almindelig herskende opfatning, at lagningsforholdene er be- 

 stemmende for aldersfolgen. Istedetfor paralleliserer han fjeldtek- 

 toniken i det centrale Skandinavien med bergbygningen i de skotske 

 Høilamde, hvor overskyvningsprocesser allerede tidligere var kjendt, 

 rigtignok i mindre maalestok. Og med «fjeldproblemet» paabe- 

 gjmdtes paa begge sider av Kjolen en geologisk diskussion, som 

 endnu paa langt nær er bragt til avslutning. 1 ) 



I 1889 blev Merakerprofilet atter befaret av en geolog, denne 

 gang av chef en for Norges geologiske Undersøkelse 

 H. RETJSCH. I et mindre arbeide: «Geologiske iagttagelser fra 

 Trøndhjems stift» redegjøres for de vundne resultater. REUSCHES 

 opfatning av profilet er væsentlig overensstemmende med KJERULFS 

 av 1882 samt med den av SVENONIUS fremsatte hypotese om profil- 

 linjernes vifteformige lagstilling. Denne opfatning, efter hvilken 

 det metamorfe strøk, «gneisstroget» omkring Gudaa, tilhører en 

 ældire foirmation end randzoniernes .mindre metamorfe facies, er 

 væsentlig begrundet i VOGTS fund av Dictyograptus flabelhformis 



x ) Cf r. Bjørlykke : Fjeldproblemets stilling i Norge og Sverige ved 

 udgangen af 1909, N. G. T. Bd. 2. 



