58 C. W. CARSTENS [1919 



giokla&en er dels klastisk av sammensætning oligoklas-albit, dels 

 metamorf av sammensætning oligoklas-andesin. Av gliinmermi- 

 lieralierne er biotit diet almindeligste, musoovit er langt sjeldnere, 

 den optrær ofte parallelsammenvøkset med biotiten. Granaten er 

 i mikroskopisk præparat svakt rodlig, den optrær altid i rombedo- 

 dekaederfonn (110). Av ertsmmeraler er isvovlkis det almindetig- 

 ste, langt sjeldnere optrær magnetkis og magne tit. Hornblende 

 forekommer kun lokalt. « — lysegul til næsten farveløs, fi =z græs- 

 gron, y = grøn til blaagron. L c/y = ca. 15°. 2 V ^ ca. 80°. 

 Den optiske karakter er negativ. Epidotminerailer optrær undta- 

 gelsesvis i smaa mængder. Almindeligst er epidot og klinozoisit, 

 langt sjeldnere er rcxmbisk zioisit (med akseplan ^ 010). 



Strukturen er krystalloblastisk, granoblastisk til lepidoblastisk. 

 Teksturen er skifrig. 



Den gra a grøn n e gli m m e r s ik i f ie r opbygger for den 

 væsentlige del gruppens høiene boozonter. Den er saaledes karak- 

 teristisk utviklet paa strøket fra Byneset over Svoricmo sydvestover 

 til Rindalen, likesaa paa det sydlige strøk fra Rindalen sydøstover til 

 Høl i Rennebu. Den opbygger endvidere størsteparten av det østlige 

 strøk langs riksgrænsen fra Værdalen i nord til Rorøstrakten i syd. 

 I centrailpartiet er den derimot langt sjeldnere. Dens væsentlige 

 inineralisalskap er følgende: kvarts, sur plagioklas, biotit, muscovit 

 og klorit. Acoesisorisk indgaar epidotmiinieraleir, ertsmineraler, 

 kalkspat, apiatit, titanit og rutil. Kvartsen viser i almindelighet 

 undulerende utslukning. Den er del kvantitativt vigtigste mineral. 

 Piagioklas indgaar derimot i langt mindre mængde. Den er som 

 regel klastisk av sammensætning oligoklas-albit. Av giimmermi- 

 neralerne optrær biotit ofte som porfyrohlastmineral, i almindelig- 

 het ikke piarallelorienteret teksturflaten. Musoovit og klorit optrær 

 i regelen med mindne kornistørrelse, i den porfyrobilastiske utvik- 

 ling altid som grundmassemineraler. 



Strukturen er i almindelighet krystalloblastisk lepidoblastisk. 

 Teksturen er skifrig. 



Mellem den brune, i almindelighet granatførende, glimmerskifer 

 og den graagrønne kløritforende glimmerskifer (som i sin mest fin- 

 kornige faciesutvikling petrografisk maa betegnes fyllit) findes alle 

 overgange. 



Et vakkert eksempel paa denne gradvise overgang viser profi- 

 let fra Byneset og Buviken vestover via Orkedalsoren og Fandrem 

 til Eide skydsstation i Svorkas dalføre. I formationens høieste 

 horizonter længst ost i profilet er bergarten væsentlig utviklet som 

 en graagron klorithoildig glimmerskifer med biotit som underordnet 

 mineral. Mot vest forsvinder gradvis kloriten, samtidig søm først 

 biotit, dernæst granat indgaar som væsentlige hestanddele i skife- 

 ren. Nærmere Orkedalsoren optrær endvidere hornblende, derpaa 

 epidotmineraler og længst vest i profilet nydannet plagioklas, 



