1.14 C. W. CARSTENS 11919 



ertsmasserne, må vi vistnok gjøre os det klart, at forbindelsen også 

 kan være en mindre direkte.» I sit andet arbeide om Tnondhjems- 

 feltets geologi, som utkom i 1875, behandler imidlertid KJERULF 

 dette sporsmaal med «tørne sikkerhet. «Eruptiverne»,skriverhanher, 1 ) 

 «bry der gjennem forskjellige af delinger, lagrækker fra forskjellig 

 tid, og ertsforekomsterne, som har afsitand i geologisk horizont af 

 snart hundreder snart tusindier fød, tilhøre altså ikke samme tid 

 som lagenes afleiningsitid, men viser sig afhængige af eruptivernes 

 frembrud. Forbindelsen er altså en direkte o: det hele eller en del 

 af hine de gamle anskuelsens ertsleier, vore ertsårer, skyldes ema- 



nationer, som fulgte med og elter eruptivernes frembrud 



Efter at have vunde l f nem over større strækninger end tidligere og 

 dermed også til større tryghed må undersogelsen fastholde som sin 

 erfarings resultat, at hine nævnte ældne, fra bergmester H. C. 

 Strøms tid nedarvede tre hovedsætninger ikke længer er holdbare, 

 idet nemlig disse ertsforekomsten 1) ikke er leier, 2) ikke findes 

 kun i visse skifere, og 3) ikke er e nis tidige indbyrdes og enstidige 

 med lagene; men de viser sig, folgende de yngre eruptivers linier 

 i forskjellige hønizonter som indstuknie ertsårer, der gafler sig og 

 ud gre nes fingenfonmiigt.» Efter KJERULFS egne uttalelser tilkom- 

 mer der direktor HANSTEEN en stor del av æren fon denne opfat- 

 ming. A. BACHKE, som dengang van direktør ved Yttenøenis graben, 

 han sikkert ogsaa øvet en betydelig indflydelse paa KJERULFS for- 

 staaelse av kisforekomsternes genesis. 



Hypothesen om kisforekomsternes eruptive oprindelse blev først 

 fnemsat av den franske geologiske skole; kisforekomsterne paa 

 Røros blev saaledes allerede i midten av aanhundnedet av 

 DUROCHER 2 ) antat fon eruptive dannelsen. Men bevise t for 

 hypothesens nigtigbet for det store flertal av Trondhjemsfeltets 

 kisfonekomster skyldes KJERULF. Hans indgaaende kjendskap til 

 hele feltets geologiske bygning, til straternes og eruptivernes drag 

 har uten tvil hjulpet ham til en helt korrekt opfatning. 



Imidlertid blev sponsmaalet om kisforekomsternes genesis ogsaa 

 behandlet av andre forskere, nigtignok ut fra et helt forskjelligartet 

 synspunkt. I 1873 utkom saaledes HELLANDS store arbeide: «Fore- 

 komsten af Kise i visse Skifere i Norge», som meget sterkt hævdet 

 kisforekomsternes sedimentære natur. 



Sedimeintationstheoriien blev ogsaa antat av J. H. L. VOGT, 3 ) 

 som dog allerede tidlig var opmerksom paa kisforekomsternes topo- 



*■) Kjeru 1 f : Om Trondhjenis Stifts geologi II, side 74 — 75. 



-) Duro e her: Observations snr les gites métalliféres de la Suede, de la 

 Norvége et de la Finlande, Annales des mines (4), t. XV, 1849. 



- T ) Vogt: Om malmforekomster i Jemtland och Herjedalen, S. G. U. serie 

 C. nr. 89, Varaldsøen kisfelt, Norske ertsforekonister VI, Arehiv for 

 Mathematik og Natnrvidenskab, Bd. 12, Foldalens kisfelt, Norske erts- 

 forekomster VII, og Salten og Rånen, N. G. U. nr. 3. 



