18 MAGNUS OLSEN [1919 



tydeligere og tryllekraftigere ved tilføielse av gudehimlens, 

 Aasgards, og jordens, Midgards, hellige tegn. 



En lignende gruppering av de overnaturlige magter, hvortil 

 runerne efter norrøn mythe trær i forhold, møter vi ogsaa i 

 Edda-digtenes rune-avsnit. Ifølge Sigrdrifumål 18 kommer runerne, 

 efterat de har været «avskavet» og «rørt sammen med den hellige 

 mjød og sendt paa vide veie», 1 ) til æser, til jordens gude- 

 magter (vanerne og de dermed nær forbundne alver) og til menne- 

 skene: 



J>ær 'ru meb dsum, 



fiær 'ru meb dlfum, 



sumar meb visum vgnum, 



sumar hafa mennskir menn. 



Og likesaa i Håvamål 160, hvor dog en videre litterær utvik- 

 ling synes at ha £Jort sig gjældende. Her heter det om dvergen 

 PjoSrørir, d. e. runernes «kraftige sammenrører», 2 ) at «han gol 

 kraft til æser, trivsel til alver og forstand til jaasen] Hroptatyr»: 



afl gol hann dsum, 

 en dlfum framå, 

 hyggju Hroptaty. 



Endnu et skridt videre er tat i Håvamål 143, hvor ogsaa andre 

 av mythologiens verdener er omtalt, nemlig dverge (jfr. dog 

 PjoSrørir ovenfor [samt Fåfnismål 13]) og jotner; men om runer 

 længere nede, i Helheim, hører vi ikke: 



0'binn [reist] meb dsum, 

 en fyr dlfum Ddinn, 

 Dvalinn dverg nm fyrir, 

 A'svibr JQtnum fyrir, 

 ek reist sjalfr sumar. 



Dette er naturlig nok. «Runerne, de fra de raadende magter 

 stammende» (runo ragiiiaku(ii)do Fyrunga stenen, runum ... inum 

 reginkunnum Håv. 80), har efter sit ophav sin gjerning at øve 

 kun i de verdener, hvor guder holder til og fremmer livet for 

 menneskene i Midgard. De er fiendtlige mot gand og anden lav, 

 foragtelig trolddom, som trives i mørket og underverdenen; jfr. 

 imganriiit «som ikke kan skades av gand«, runemesterens ord 

 om sig selv paa Hugl-stenen. 3 ) 



Paa brakt. 63, som gjenspeiler gammel, egte folketro, kan vi 

 stort sét ha med de samme to verdener at gjøre som i Sigrdr., 

 motsvarigheterne til gudehimlen og Midgard paa guldhornene. 



x ) Jfr. behandlingen av Eggjum-indskriften i Norg. Indskr. III s. 128 ff. 



2 ) Saa forklaret anf. st. s 129. 



3 ) Norg. Indskr. II s. 628 f. 



