Nr. 2] EN RUNEAMULET FRA UTGAARD, STOD 21 



Naar man saa «driver plogen fremad og trækker den førsle 

 fure,» skal man si: 



Hål wes pii, folde, fira modor, 

 béo pii growende on godes fæpme, 

 fopre gefylled firum to nytte! 



«Hil dig, Jord, menneskenes moder, 

 vær du voksende i Gud(en)s favntak, 

 av føde fuld menneskene til gavn!» 



Først og fremst lægger vi her merke til overensstemmelsen 

 mellem Sigrdr. 4 (heil . . . fold) og ordene hål wes pii, folde. Men 

 vi fæster os ogsaa ved sammenstillingen av «Jord og den høie 

 Himmel» (eor&e and upheofon) 1 ) og ønsket om, at Jorden maa 

 faa trivsel «i Gud(en)s favntak, av føde fuld menneskene til gavn» 

 (jfr. sjå in fjglnyta fold). 



Her har vi fra gammelgermansk hedendom direkte motstykker 

 til brakt. 63: Sigrdr. 's æsir . . . ok sjå in fJQlnyta fold svarer til 

 en tydning «Æser (og) Jord», dog fuldt saa godt ogsaa til en 

 tydning «Jord (og) [gudehimlens høieste] Aas», som sammen 

 kan skape frugtbarhet for menneskene likesom folde, fira modor 

 . . . on godes fæpme, en anden betegnelse for de to gudemagter 

 eorpe and upheofon (jfr. i nordiske kilder JQrå . . . upphiminn), til 

 hvem bønnen om åkerens trivsel rettes. 



Spørsmaalet blir nu, om vi ved runetolkningen bør søke direkte 

 veiledning i den hjemlige kilde Sigrdrifumål eller i den angel- 

 saksiske akersigning. Derav vil avhænge, om indskritten skal 

 tænkes at indeholde en henvisning til de to gude verdeners 

 magter, «æserne» [flertal] og «jorden», eller om der ved e og a 

 sigtes til de to enkelte guddomme, «Jorden» og «Aasen», som 

 optrær sammen. 



Vi synes i akersigningen ikke at kunne komme utenom et 

 gudepar Jord og den høie Himmel (eller Gud [en]), en fore- 

 stilling — oftest vistnok ret vagt utformet i konkret personifice- 

 ring — , som er gammel hos vore germanske forfædre. Herom 

 kan bl. a. henvises til mit arbeide «Hedenske kultminder i norske 

 stedsnavne» I (særlig s. 194 ff.), hvor det er fremholdt, at mand- 

 lige guddomme — «æser» — av en saa utpræget overjordisk 

 karakter som Ty, Ull og Tor i kultus har været forbundet med 



x ) Samme allittererende forbindelse av disse to ord lindes ogsaa i den 

 gammelhøityske « Wessobrunner Gebet» (ero ni uiias noh åfhimil), paa 

 flere steder i den norrøne digtning (saasom V^luspå 3: jgrd fannsk æva 

 né upphiminn) og i runeindskriften paa Skarpåker-stenen, Sodermanland 

 (iarp sfkjal rifna uk ubhimin, se O. von Friesen, Runorna i Sverige, 

 Uppsala 1915, s. 15). 



