342 JOHANSON, VATTNETS SPECIFIKA VÄRME MELLAN O' OCH +40". 



I det närmaste till full öfverensstämmelse med Jamin och 

 Amaury tala undersökningar af Samo ^) och af Geros a 2). Denne 

 senare har dock funnit en oregelbundenhet vid vattnets maximi- 

 täthet. 



Till sist må nämnas, att PUSCHL^) sökt på teoretisk väg 

 visa, att vattnet skulle kunna ega oregelbundenheten i variationen 

 af specifika värmet äfven på andra områden än vid dess maximi- 

 täthet. 



Om man nu ur Tab. I grafiskt framställer den kurva, som 

 anger förhållandet mellan vattnets temperatur och dess specifika 

 värme erhålles följande värden: 



Tah. II. 



t 



C 



t 



C 



t 



C 







1,0000 



14 



1,0060 



28 



1,027 



2 



0,9999 



16 



1,0100 



30 



1,029 



4 



0,9998 



18 



1.0140 



32 



1,031 



6 



1,000(1 



20 



1,0170 



34 



1.033 



8 



1,0000 



22 



1,020 



36 



1.034 



10 



1,0009 



24 



1,022 



38 



1,037 



12 



1,0020 



26 



1,024 



40 



1,039 



Enligt denna undersökning skulle således följa, att vattnets speci- 

 fika värme växer med temperaturen, men att de erhållna värdena 

 äro något mindre än de af Jamin och Amaury angifna. Från 

 0° till 10° kan specifika värmet anses konstant, medan det der- 

 efter växer kontinuerligt med temperaturen. 



') Samo, Inaugur. Diss. Zürich 1877. 



'^) Gkrosa, Atti della R. Accad. dei Liucei (3), pag. 75. 1881. 

 3) PuscHL, Sitzungsber. der K. Ak. Wien. Bd. 47, häfte 8. 1888. 



:> 48 » 2. 1889. 



