Nr. 1] EN BOPLADS FRA YNGRE STENALDER. 15 



disse paa fortidslevninger saa rike distrikter vil kaste fuldt lys 

 over de her berørte forhold. 



Nogen minuters gang øst for Hammersvolden ved gaarden 

 Bardal har vi de berømte helleristninger, ca. 40 ni. over havet. De 

 bestaar som bekjendt av to lag, et ældre tilhørende den nord- 

 skandinaviske eller arktiske gruppe fremstillende naturalistiske 

 dyrefigurer, og tvert over disse er der igjen ristet en gruppe 

 yngre av sydskandinavisk type. De ældre tør tilhøre stenalderen, 

 mens de yngre maa henføres til bronzealderen. Pladsen for 

 disse ristninger har naturligvis været betinget av den av naturen 

 fremstillede gode ristningsflate og behøver ikke at ha staat i 

 nogen relation til daværende havstand. Dog maa man erindre 

 at tapesniveauet ved det indre av Trondhjemsf jorden (Stenkjær) 

 er antat at ligge 70 m. over havet, saa en høide av 40 m. kunde 

 nok tænkes at føre os ned til den tid, da den arktiske kultur 

 optræder. 



Et andet forhistorisk mindesmerke, som ogsaa ligger i nær- 

 heten av Hammersvolden, fører os længere ned i tiden. Det er 

 runeindskriften ved Hammeren, som av Sophus Bugge sættes til 

 ca. 750 e. Chr. 1 Dens høide over havet er ikke mere end ca. 

 2 m. Bistningen er efter alt at dømme utført fra baat. Landet 

 kan saaledes paa ristningens tid eller i slutningen av ældre jern- 

 alder antages at ha ligget ikke meget lavere end nu, neppe mere 

 end høist 1 m. Landhævningen fra den tid og til nu har saa 

 ledes her ikke været stor. Derimot har landet, hvis den her 

 fremholdte opfatning av niveauforholdene er rigtig, fra Hammers- 

 voldbopladsens tid og til slutningen av ældre jernalder hævet 

 sig et par og tyve meter. Den store forskjel er vel tildels be- 

 grundet i, at hævningen i de ældre forhistoriske perioder har 

 gaat raskere for sig og senere gradvis er avtat. Fra yngre jern- 

 alder synes landhævningen helt at være ophørt. Som bekjendt 

 fmder man nemlig grave fra yngre jernalder helt nede ved fjæren. 



1 Sophus Bugge. Norges Indskrifter med de ældre Runer, I, s. 373. 



