TH. PETERSEN. 11912 



disse billeder næsten altid forekommer i hulernes mørkeste 

 partier og ofte paa vanskelig tilgjængelige steder, kommer Rei- 

 nach til følgende slutning: De dyrebilleder som fremstilles paa 

 de palæolitiske hulemalerier, kan ikke skyldes tilfældig lek eller 

 udelukkende kunstnerisk trang, men de maa ha en religiøs eller 

 magisk betydning. Det parti av hulen hvor billederne fandtes, 

 har været hellig og ikke tilgjængelig for profane. Ved billederne 

 selv har man villet sikre sig godt utbytte paa jagten, hvorav 

 menneskenes hele eksistence for en væsentlig del dengang avhang. 

 Dette opnaadde man enten simpelthen ved at ha disse billeder 

 i sin nærhet eller, hvad der er rimeligere, ved før jagten at 

 foreta magiske ceremonier foran dem. 



Den forklaring av disse merkelige dyrebilleder, som jeg her 

 kun antydningsvis har kunnet referere 1 , idet jeg forøvrig maa 

 henvise til S. Reinachs avhandling i L'Anthropologie XIV, 257 ff., 2 

 støttes av etnologiske paralleller. Den forekommer mig, saavidt 

 jeg tør dømme derom, overbevisende, og det er vel ikke helt 

 udelukket, at en lignende mystik tildels ligger til grund for 

 dyrebillederne paa vore nord skandinaviske helleristninger. 



De fleste palæolitiske dyrebilleder lindes imidlertid som be- 

 kjendt indridsede paa løse gjenstande, fordetmeste av ben, hvorav 

 adskillige er jagtvaaben eller brudstykker av' saadanne. Ut fra 

 den forestilling at billedet av et dyr øver en mystisk indflydelse 

 paa den levende mode], vilde den naturligste maate at sikre sig 

 en god jagt paa være at. anbringe et billede av vildtet paa sit 

 jagtvaaben. I flere av disse billeder lør man derfor ha lov til 

 at lægge en magisk betydning. Hermed være det imidlertid 

 langt fra sagt at al zoomorphisk kunst i palæolitisk tid skulde 

 være magisk. 



Sommeren 1910 fandtes der i Alunda sogn i Uppland en 

 merkelig økslignende gjenstand av sten endende i et elghode 

 (fig. 7). Stykket stod paa skråa øverst i et lerlag under en ca. 

 72 m. høi tnelignende dannelse i en myr. Fundet er alsidig utredet 

 i Formannen 1911 3 , s. 152 fl'., hvor stykket er avbildet s. 154, 

 fig. 1 . Del er eneslaaende i Sverige og maa ifølge dr. Almgren være 

 indført fra finsk eller russisk Karelen, hvorfra der kjendes lig- 

 nende gjenstande forsynet med elghode. El eksemplar fra rus- 

 sisk Karelen ender i el bjørnehode. Det eiendommelige ved 



' Jeg tiaaber senere ;it komme tilbake hertil i en omtale av de nylig 

 opdagede malerier i Solsem halen paa Leka, Nordre Trondtajems amt. 

 hisse lindes ogsaa i halens mderste og mørkeste parti. Iler er det dog 

 ikke dyrebilleder, men menneskefigurer. 



Jvf. ogsaa Gaston Hackman: Månniskans Forhistoria. Stockholm 

 1911. I. s. 271 ir. 



'■'• Oskar Alm&reNj Edgar Reuterskiold, RutgEr Sernander och .1. 

 V, Eriksson: Etl karelsk stenvapen med ålghufvud lunnet i Uppland- 



