Nr. 5] ET MAGISK DYREBILLEDE I T. HJEMS MUSEUM. 13 



man magisk villet sikre sig en heldig jagt. En dypere og mere 

 konkret tanke tør jeg ikke lægge i disse billeder, idet man maa 

 anta at de oprindelige forestillinger var bleknet i en forholdsvis 

 saa sen tid som den, hvortil disse spydspidser maa dateres. 



At veide bjørn med spyd eller pile var i oldtiden som ogsaa 

 langt ned i nyere tid ikke ualmindelig 1 , skjønt den vel som 

 oftest blev fanget i grav eller indhegning (on. bjarnbåss). Men 

 bjørnen har altid været en frygtet motstander, som der krævdes 

 mands mot og kraft at vinde bugt med, og det hændte vel ikke 

 saa sjelden, at bjørnen blev den seirende. Derfor kunde det 

 nok tænkes, at man, hvor det gjaldt en saa farlig jagt, tok sin 

 lilflugt til magiske midler. 



Det er bekjendt nok at blandt mange folkeslag saavel paa 

 primitivt som paa mere fremskredent standpunkt, har nedlæg- 

 ningen av visse slags større vildt været forbundet med religiøse 

 ceremonier. Ogsaa hos Nordens germanske befolkning tør vi 

 forutsætte, at det samme engang har været tilfældet. Direkte 

 vidnesbyrd fra den gamle litteratur kan jeg dog ikke anføre, 

 men bjørnens fremtrædende plads i de folkelige forestillinger 

 gjør det dog sandsynlig at jagten paa dette dyr hos nordboerne har 

 været omgit av en vis overnaturlig nimbus. Vender vi os derimot 

 til vort gamle nabofolk lapp erne, foreligger der fra de gamle 

 lappiske missionærer og andre skildrere av lappisk folkeliv sam- 

 stemmige vidnesbyrd om at bjørnen hos dette folk har været 

 et hellig dyr, og at der til dens nedlægning og fortæring har 

 været knyttet et særlig rituel. 2 Det er unødig her at gi en de- 

 tailleret skildring av disse eiendommelige ceremonier; vi henviser 

 til den i noten citerte, let tilgjængelige litteratur. 



Senest har dr. Reuterskiold behandlet dette spørsmaal i sine 

 bemerkninger til Aiundaøksen (Formannen 1911, 164 ff.). Et 



1 K. Weinhold: Altnordisches Leben. Berlin 1856. S. (54. Et eget 

 navn paa -bjørnespyd var on. bjarnsviåa. 



- Av de kildeskrifter jeg har hat adgang til, og hvori disse ceremonier 

 omtales, kan her nævnes følgende: Samuel Rheen: »En kort Relation 

 om Lapparnes Lefwårne oeh Sedher, wijd-Skiepellsser, sampt i många 

 Styeken Grofwe wildfarellser tutg. i 'Svenska Landsmålen« XVII, 1, 

 s. 43 ff. Avfattet 1671). — Joannis Schefferi Lapponia. Francof. 1673. 

 S. 231 ff. - Kildeskrifter til den lappiske Mvthologi ved J. Qvigstad. 

 (Det kgl. n. Vidensk. Selsk. Skr. 1903. No. 1). S. 27, 67. Avfattet 1723. - 

 Kållskrifter till lapparnes mytologi utg. af Edgar Reuterskiold. (Bidr. t 

 vår odlings håfder utg. af Nordiska Museet. Stoekh. 1910. S. 22, 27. 

 Avfattet 1726, 1727. — Jacob Fellmann: Anteekningar under min vistelse 

 i Lappmarken. D. 1—4. Helsingf. 1906. Passim. - - Handlingar och 

 uppsatser ang. finska Lappmarken och lapparne, saml. och utg. af Isak 

 Fellmax. Helsingf. 1910. I, 393 f. -- J. A. Friis: Lappisk Mythologi, 

 Eventyr og Folkesagn. Chra. 1871. S. 155 ff. — G. v. Duben: Om Lapp- 

 land och lapparne, foretrådesvis de svenska. Ethnografiska studier. 

 Stoekh. 1873. S. 280 ff. 



