Nr. 5] ET MAGISK DYR EBILLEDE I T. HJEMS MUSEUM. 19 



synes vi at skimte at vi her har at gjøre med sydligere fore- 

 stillinger, som gjennem keltisk indllydelse er trængt ind paa 

 nordgermansk kulturomraade. 1 



Tillæg II. Jo dypere vi trænger ind i oldtidens liv og 

 tænkesæt, med desto større klarhet fremgaar det, hvilken over- 

 ordentlig hetydning der maa tillægges de magiske knerter og 

 troen paa deres evne til al beskytte og øve indllydelse.'- I en 

 række arbeider har saaledes professor Magnns Olsen paavist den 

 store rolle rn ner ne i denne henseende har spillet. 3 De har 

 viende og beskyttende magt og lægger magisk kraft ind i den 

 gjenstand, hvorpaa de er ridset. Om den bekjendte rnneindskrift 

 paa spydstaken fra Kragehnl skriver Magnus Olsen (anf. arb. 

 s. 28): »Den er ristet i magisk hensigt, for ved tryllekraftige, 

 med runer skrevne ord at vie spydet, det vil si: meddele dette 

 en særegen kraft ved at stille del under overnaturlige magters 

 beskyttelse. « Der turde saaledes være en interessant parallel- 

 lisme tilstede mellem Kragehulspydet 4 og Spydspidsene fra Stod 

 og Vendel. Likheten er dog kun begrænset til det ene punkt, 

 at der i dem alle er nedlagt magisk kraft. De forestillinger 

 som her gir sig uttryk, har sine røtter i forskjellige kulturlag. 

 Runerne og de dertil knyttede forestillinger har sin grænse opad 

 i de første aarhundreder efter Chr. og er udelukkende german- 

 ske; med dyrefigurene møter vi forestillinger, som er skutt op 

 fra et dypere kulturlag. De hører hjemme paa jægerens og 

 fiskerens kulturtrin. Maaske kan vi som foran antydet spore 

 indflydelse fra et ikke germansk, nordligere eller østligere 

 kulturomraade. 



Vi har tidligere nævnt Førdesøkket (s. 11 fig. 11) og antydet, at 

 de indridsede streker paa den ene side maaske kan opfattes som 

 en klodset fremstilling av en fisk. Paa den anden side er en 

 runeindskrift, som er tolket som kvindenavnet Aluko og an- 



1 Hos Æ stu erne, et folk som identifieeres med Litauerne (Herman 

 Hirt: Die Indogermanen. I, 127. K. Mullenhoff: Deutsche Altertums- 

 kunde. IV. Berlin 1900. S. 595 , hadde ifølge Tacitus vildsvinets hittede 

 beskyttende kraft. Vi heser i Germania XLV: Matrem deuni vene- 

 rantur. lnsigne superstitionis formas aprorum gestant: id pro armis 

 hominumque tutela seeurum deae cultorem etiam inter hostes praestat.« 

 Hos Æstuerne har altsaa svinet været helliget den ehthoniske gudinde 

 (cfr. Frøias galt.) 



2 Martin P. Nilsson: Primitiv religion. Stockh. 1912. 



3 Se navnlig Magnus Olsen: En nidskrift med ældre runer fra Huglen 

 i Søndhordland. Bergens Museums aarbok 1911, no. 11, s. 28 — 29. - 

 F. Jonsson i Aarb. f. nord. Oldk. 1910, 23G ff. 



4 Om runerne paa Kovet og MUnchebergspydet se Ludv. F. A. Wjmmer: 

 De tvske Bunemindesmerker s. 21 ff. i Aarb. f. nord. Oldkvndighed og 

 Historie 1894. 



