1 
en) 
M. FOSLIE. [1908 
p. 774), at løvets lodrette cellerækker er sedvanlig 9—9.5 p tykke, 
cellernes høide noget mindre. 
Hos de af mig undersøgte eksemplarer af f. typteu og f. 
circumscripta, deri indbefattet eksemplar fra samme sted som typen, 
er hypothalliet for det meste svagt udviklet. Jfr. Kjellm. 1. c. t. 6, 
fig. 10. Cellerne er 14—25 (32) p lange, meget sjelden længere, 
og 6—11 p brede. Perithalliet danner i regelen regelmæssige celle- 
rækker, og cellerne er dels kvadratiske, 6—9 (11) p i diameter, 
dels og for det meste vertikalt forlængede, 7—11 (14) p lange og 
5—9 brede, hos de fleste eksemplarer nu og da, hos nogle ofte, 
sjelden meget ofte horizontalt forlængede. Der gives eksemplarer, 
som gjennemgaaende viser lidt mindre celler end andre, og for- 
holdet er i det hele taget noget varierende, men dog sjelden ud- 
over de anførte maal. Formen coalescens slutter sig i det væsentlige 
til de nævnte former. Derimod viser f. testacea gjennemgaaende 
noget grovere struktur. Hypothalcellerne er hos denne form sed- 
vanlig 18—25 p lange og 11—14 (18) p brede. — Perithalcellerne 
er dels kvadratiske, 7—11 p i diameter, dels og oftest vertikalt 
forlængede, 9—18 p lange og 7—11 p brede. Desuden optræder 
hos alle former smaa intermediære, skraatstillede celler, som er 
ca. 1.5—2.5 p i diameter. De ligner de tilsvarende celler hos 
Archæolithothammion, og de forekommer dels i temmelig stort 
antal, dels tilsyneladende sparsomt, hvilket imidlertid kan bero paa 
mindre gode og ikke tilstrækkelig tynde snit. Det samme er til- 
fælde med Ul. loculosum og Ul. evamescens, men saavidt hidtil seet 
ikke hos Ul.(2) muricatum. Denne sidste tilhører sandsynligvis 
Lithophyllum, hvorom nærmere nedenfor. Lignende intermediære 
celler har jeg ogsaa seet hos Lithophyllum discoideum, og det er 
muligt at de i det hele taget forekommer oftere og hos andre arter 
end hidtil iagttaget. Jeg har imidlertid ikke kunnet finde saadanne 
celler hos Plymatolithom polymorphum eller Ph. lævigatum, og 
dette synes mig berettiger til atter at anse Clathromorplum som 
en selvstændig slegt, selv om reproduktionsorganerne er ufuld- 
stændig kjendt. 
Artens typiske form er oprindelig beskrevet efter sterile eks- 
emplarer. Det overveiende flertal af eksemplarer fra en række 
