No. 9] NORGES GEORGIACEÆ. 23 
Den har sit tilhold i dype og trange fjeldkløfter og bak ned- 
hængende græsdækker, altså på steder, hvor det diffuse dagslys 
kun sparsomt og nedbøren overhodet ikke når ind, ofte voksende 
ret nedad fra oversiden av vandrette sprækker. Kun en enkelt 
gang er den samlet på et avvikende underlag, nemlig i en sam- 
menfiltret slamfyldt masse, som synes at måtte skrive sig fra en 
nedfaldt træstamme i en myr eller bæk. Fra utlandet karakteri- 
seres den som kalksky, men det samme kan neppe så bestemt 
sies om dens optræden i Norge; vistnok er bergarten på de fleste 
findesteder kalkfri, (granit, gnejs, porfyr, gabbro, sandsten, glim- 
merskifer, men den forekommer også på skifere, som er mer og 
-mindre kalkholdige, således som tilfældet (foruten måske i Ryfylke) 
er i Vefsen og Ranen; derimot er den like så litt hos os som 
andetsteds truffet på rent kalkberg. Da dens yndlingssteder ikke 
nåes av nedbøren, kræver den til gjengjæld fugtig luft  Sådan 
finder den langs kysten, hvor den ikke er sjelden fra Ryfylke av 
og nordover til Kristiansund og videre igjen optræder i Vefsen, 
Ranen og Senjen (med nordgrænse ved 699 25" n. b.). Et andet 
utbredelsescentrum har den i en langt fra vestkysten liggende del 
av landet, nemlig Nordmarken ved Kristiania, en egn, som imid- 
lertid likesom Vestlandet utmærker sig ved sin stærke nedbør, som 
i gjennemsnit går op til 1150 mm. om året, og fra dette centrum 
går der atter utløpere til Jarlsberg og Krokskogen. I indlandet op- 
trær den kun spredd, men de foreliggende meddelelser viser i flere 
tilfælder, at dens voksepladser her ligger nær ved elvedrag eller 
tjern, hvor rikeligt dugfald og nattåke til en tid av døgnet må 
kunne bringe den like så meget, om ikke mere, fugtighet end den 
større nedbørmængde langs vestkysten og i Nordmarken. Den 
forekommer fornemmelig i de lavere regioner og subalpint; men 
den er også fleresteds fundet højt over bjerkegrænsen; det højeste 
kjendte voksested (i Valders) ligger 1200 m. over havet. 
Den vokser umiddelbart på stenen, enten alene eller sammen 
med andre moser, især levermoser, blandt hvilke Diplophyllum 
albicans og taxifolvum oftest er dens ledsagere. 
Må man, som bemærket, fra systematikens side finde det nød- 
vendig at sammenfatte de ovennævnte 3 former i en og samme 
