No. 13] RUNERNE PAA ET NYFUNDET BRYNE. 11 
som med hensyn til vokalveksel i anden stavelse var at sammen- 
stille med germ. *halup- Gfr. gin. holdr): *halip- (*hali-, gin. 
halr ,mand*). I urnordisk har vel *halla- og *halli- havt hvert 
sit specielle betydningsomraade, som vi dog er ude af stand til 
at afgrænse nøiere. 
Jeg tør ikke anbefale at opfatte hali hino som akkus. hun- 
kjøn, = gin. *helli himna; thi en stamme *hallio- er ellers ukjendt 
i germansk, og pronomenet hinmn ,hin, den anden" vilde paa grund 
af sin betydning ikke passe her.!) 
Tilbage staar nu i Å kun at forklare første ord wate. Dette 
er en verbalform i 3dje person ental, prædikat til horna. Det kan 
da efter endelsen kun være præsens optativ (konjunktiv) og er uden 
tvil en form af det verbum, som i gammelnorsk heder væta (præt. 
vætta) ,Væde, gjøre vaad*. Verbet urnord. *watian (= angelsaks. 
wætan, eng. wet) er afledet af adjektivet gin. våtr ,vaad", ags. wæt. 
wate, = gin. væte eller væti, har enten været udtalt væte (med 
helt gjennemført ?-omlyd, jfr. gestumr Stentofta, barutR Bjørke- 
torp), eller det synkoperede å har kun palataliseret det forudgaaende 
t, medens vokalen i rodstavelsen endnu er bevaret uforandret.*) 
wate forudsætter en ældre form *watie, endnu ældre *wutiai, 
hvortil vilde svare i gotisk med Ulfilas retskrivning wetjui. 
Ogsaa ellers har vi i urnordiske runeindskrifter eksempler paa, 
at ai i svagt betonet stavelse er blevet e: sijoster Tune (jfr. for 
endelsen got. blindai); haite ,jeg heder" Kragehul-spydskaftet, 
hateka Lindholm; dativ woduride Tune (a-stamme), o0. 8. V. 
Derimod er wate det første eksempel i urnordisk paa bortfald 
af i foran lang endevokal i stavelse med svageste betoning. Dette 
bortfald (i et trestavelses ord med lang rodstavelse) har altsaa 
fundet sted tidligere end overgangen fra -0 til -a i tostavelses ord 
med kort første stavelse (hino). 
1) Heller ikke kan hino svare til den gl.norske bestemte artikel na, ena 
(akkus. hunkjøn ental), da h- vel vanskelig saa tidlig ved indvirkning fra 
stammen /At- kan være føiet til *ena-, fna- (af fjena- eller *jatna-). 
?) I ,Dansk-norskens lydhistorie* s. 84 f. har Torp og Falk (til hvem Hol- 
ger Pedersen, Kuhn's Zeitschr. XXXVI s. 297 har sluttet sig) begrundet 
den opfatning, at dets virkning først udstrakte sig til den forangaaende 
konsonant, som herved palataliseredes, hvorefter den palatale lyd videre 
angreb rodvokalen. 
