16 MAGNUS OLSEN. [1908 
kan bruges med et ord for ,kamp* [twrnei, tjost] som objekt), 
vilde ikke have mistet partikelen paa en tid, da synkope i hahaska, 
hali og horna endnu ikke var indtraadt.) 
Da det saaledes synes udelukket, at hapu er akkusativ, ved 
jeg ingen anden udvei end at forklare det som den lydrette instru- 
mental i w-stammernes bøining. I hapu er da -w kort, opstaaet 
af førgermansk -u (jfr. avest. buzu, lat. manu). 
I historisk nordisk mangler, ligesom i gotisk, en egen instru- 
mental i substantivbøiningen, idet denne kasus er faldt sammen 
med dativ (som ogsaa har optaget i sig den førgermanske abla- 
tiv). Derimod er instrumental i ældste gl.høitysk og i gl.saksisk 
(Heliand) endnu en levende kasus; i Heliand anvendes saaledes 
instr. (uden foranstillet præposition) ofte om midlet; desuden fore- 
kommer maalets instr. foran komparativ, samt den sociative instr. 
Vi har ikke midler til sikkert at afgjøre, naar instrumental i nordisk 
er opgivet til fordel for dativ. S. Bugge (Aarbøger 1905 s. 161 ff.) 
har søgt at paavise en instr. n. sg. regu (af en stamme *rega- 
yrække") paa Vimose-høvelen, men læsningen af anden rune i dette 
ord er usikker, og Bugges tydning af regu er derfor, hvor tilta- 
lende den end fra meningens side er, ikke hævet over enhver tvil. 
I og for sig er der intet urimeligt i at antage, at nordisk — i mod- 
sætning til gotisk — har bevaret en egen instrumental-form lige 
ned til den ældre jernalders slutning. 
Jeg finder det derfor ikke for dristigt at opfatte hapu paa 
Strøm-brynet som instr. af en u-stamme.*) I udtrykket hahaska... 
hapu ligi er hapu at forklare som de ledsagende omstændigheders 
instr.: , fare være for haanden (egtl. ligge, foreligge!) paa en 
saadan maade, at den viser sig som eller er forbunden med 
kamp"! d. v. s. ,lad fare true med kamp!" De nærmere om- 
1) Jeg ser mig heller ikke istand til at begrunde den opfatning, at partikelen 
i *for-ltigjan skulde være bortfaldt ad analogisk vei. 
2) Efter enkeltes mening gaar i w-deklinationen dativformer som vond, mOg, 
frid o.s. v. tilbage paa urnord. fwandu o. 8. v., hvor -u da er den 
indogerm. instrumentalendelse -w. Men disse dativformer uden endelse er 
yngre end vendi, megi (mAgiu Stentofta) o. s. v. og er kanske overførte 
fra akkus. ved analogisk indvirkning fra é-stammernes bøining (dat. akk. 
frid efter dat. akk. gest, pul 0. 8. V.). 
