18 MAGNUS OLSEN. [1908 
forbyde en saadan oversættelse, idet det ikke siges, for hvem 
kampfaren er paafærde, naar den ikke truer dem, som i sin inter- 
esse har indridset runerne. 
Derfor turde pi være at forklare som adverbium, enten lige- 
som gin. pvi, ags. by med betydningen ,derfor* eller som gin. 
pvi , paa den maade, i det tilfælde, saaledes". Indskriften 
B er da tilføiet som en selvstændig hovedsætning, selv om pi hen- 
viser til indholdet af A: ,Horn skal væde denne sten! I det til- 
fælde kan kampfare true!" Det er: Naar man bare har passet 
paa at overgyde runebrynet med den hellige vædske, da maa 
gjerne fare være paafærde med kamp! ligi bliver da 
her at forstaa som indrømmende konjunktiv (Nygaard $ 185). 
Da A og B paa grund af skriftens forskjellige ductus i de to 
indskrifter ikke godt kan være skrevne i umiddelbar sammenhæng 
af samme mand, tør A ikke opfattes som bisætning til B (,lad 
horn væde —*, d. e. ,væder horn denne sten, da—"). Vi skulde 
ogsaa, om Å var en underordnet (betingende) sætning, vente, at 
den var indledet med et verbum i indikativ; jfr. Nygaard 8 364 b, 
Erdmann ls 18518 SPD) 
Efter den her foreslaaede forklaring af Strøm-brynets to ind- 
Skrifter, viser disse sig i metrisk henseende væsentlig ensartet 
byggede: 
A. wæte (wat;je?) halli 
himo horna! 
B. huhaska pr 
ha bu liggt! 
Første ,verslinje* er i begge indskrifter en regelmæssig forn- 
yrOislag-linje, henholdsvis af Sievers's type Å 3 og type E, me- 
dens anden ,verslinje" er treledet med metrisk opløsning i første 
led (hino, hapu). Denne eiendommelige overensstemmelse i verse- 
maal, hvortil intet tilsvarende findes i den senere norrøne digtning, 
tyder paa, at brynets to indskrifter efter indholdet hører fast sammen, 
saaledes at B, der anvender samme allitterations-bogstav (4-) som 
A, danner en umiddelbar fortsættelse af denne indskrift. Dog 
synes, som nævnt, ikke begge indskrifter at være indridsede med 
