44 K. RYGH. [1908 
midten steg bergbunden op, saa at røsen her kun var I m. dyb. 
Paa bunden var paa enkelte steder kullag. Paa flere steder, især 
i det ydre, var ogsaa her sterke lag af knust hvid kvarts. 
Et stykke længere i nordvest var en lav mindre røs. Den laa 
ogsaa paa en bergknaus og var nu for en del ganske grund. I 
øst og nord var den dybere med flere lag af heller over hverandre, 
blandet med kuppel. Paa et sted fandtes her i en meters udstræk- 
ning endel brændte ben nær bunden. 
Paa Vikans grund tæt søndenfor veien laa en stor røs paa en 
høi bergknaus. Den bestod væsentlig af kuppelstene, blandet med 
endel brudsten. I den østlige del fandtes paa berggrunden i en 
dybde af 1,5 m. en hel del brændte ben i kulblandet jord i et 
par alens udstrækning. 3—4 m. fra dette lag fandtes en anden 
samling af ben paa bergbunden, delvis under en tyk helle. En- 
delig fandtes en tredie samling ben, 5 m. fra den sidste. I den 
midtre del af røsen, hvor der nu kun viste sig at være lidt jord 
og nogle løse stene paa bergbunden, fandtes der en aflang for- 
dybning i berget med skarpe rette kanter paa to sider, omtr. 60 
cm. dyb, lignende en gravkiste, nu fyldt af jord og grus, hvori 
der laa et stykke ubrændt ben og lidt kul. Her har der sikkert 
været gravet før og meget sten afført. Det er muligt, at hoved- 
begravelsen har ligget her, og at den er blevet forstyrret ved den 
tidligere gravning. 
Paa en skogvokset høi tange ved fjorden indenfor Vikan laa 
paa en knaus en røs, 6 m. i tverm. Paa to sider var den meget 
grund, men dybere i syd og øst. Her var der nær kanten en lav 
muring i en halvcirkel af flere heller ovenpaa hverandre. Indenfor 
den fandtes i sydøst nær bergbunden en mindre samling brændte 
ben paa en udstrækning af I m., under flade, i orden lagte stene. 
I nordøst fandtes ogsaa enkelte brændte ben, her mere fugtige 
og brune, da dækket var tyndere. Endel kul her og der paa bunden. 
OQgsaa her fandtes en hel del stykker af knust kvarts. 
Den fuldstændige mangel paa oldsager 1 disse tildels meget 
store røser paa Otlo ligesom i dem paa Frøstad er meget paafal- 
dende. I enkelte tilfælde, men ikke i alle kan det vistnok formodes, 
at hovedbegravelsen er blevet plyndret ved gravning i ældre tid. 
