ÖFVEKSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖUHAXDLIX&AS 187 7, N:0 7. 7 



som friktion, luftens motstånd etc, och för det andra af den 

 reaktion, som uppkommer af magnetens och den uppväckta ström- 

 mens växelA-erkan, hvilken söker att försätta manteln i en rota- 

 tion med motsatt riktning mot den, som manteln erhåller af den 

 yttre mekaniska kraften. Det arbete, som den yttre mekaniska 

 kraften förrättar för att öfvervinua det förstnämnda motståndet, 

 förvandlas till värme och har således med strömbildningen ingen- 

 ting att skaffa; det arbete deremot, som åtgår för att öfvervinna 

 den elektromagnetiska reaktionen förvandlas till en elektrisk 

 ström. Om samma betekningar som förut bibehållas, kan stor- 

 leken af denna reaktion uttryckas med kMs^w och dess värme- 

 värde med ÄkMsj^ic. Denna värmemängd måste vara lika stor 

 med den värmemängd, som den erhållna strömmen producerar i 

 ledningen, och man får derför: 



AhMs-^io = ms^-l, eller Is^ ^= pMiv. 

 Lagen för strömbildningen blir följaktligen densamma som 

 om rotationen förorsakades af en galvanisk ström. Det förtjenar 

 härvid anmärkas, att den elektromotoriska kraften pMiü är obe- 

 roende af metallmantelns ledningsmotstånd. 



Såsom ofvanföre anmärktes, försättes icke magnelen i ro- 

 tation af en ström, som genomgår manteln och den fasta led- 

 ningen. Erfarenheten har visat, att en sluten ström icke förmår 

 att sätta en magnet i rotation, denna må befinna sig inom eller 

 utom den slutna banan eller huru som helst skäras af densamma, 

 så att en del af magneten befinner sig inom och den andra delen 

 utom den slutna strömbanan. Orsaken, hvarför magneten kom- 

 mer i rotation, då denna utgör en del af sjelfva ledningen, är 

 ingen annan än den, som vid PlüCKERS bekanta försök åstad- 

 kommer magnetens rotation, då manteln är fast förbunden med 

 magneten. I båda fallen släpas magneten med af den roterande 

 ledaren. Hela den slutna strömmens vridningsmoment på mag- 

 naten är lika med noll, och detta gäller äfven för det fall, att 

 magneten utgör en del af ledningsbanan. Detta följer ock af 

 det riktiga antagande man från första början, till förklaring af 

 de unipolära induktionsfenomenen, uppställt, nemligen att vrid- 



