ÖFVEKSIGT AF K. VETENSS.-AKAD. FÖKHAXDLIXGAR 187 7, X:0 7. 9 



Jag skall derföre i det följande försöka att theoretiskt utreda 

 på livad sätt de unipolära induktionsfenomeiien uppstå. 



§ 2. 

 Vi tänka oss en vertikalt stående magnet, hvilkens nordpol 

 är vänd uppåt. Skall ' denna ersättas med en solenoid, sä går 

 strömmen i denna, sedd ofvanifrån, emot visaren på en urtafla. 

 Omkring denna magnet eller solenoid tänka vi oss vidare en 

 cirkelformig liniär ledare, hvars plan är horisontelt och således 

 vinkelrätt mot magnetens eller solenoidens axel, samt att denna 

 ledare med största lätthet kan höjas eller sänkas med bibehållande 

 af sitt horisontela läge. Om nu den ringformiga ledaren är be- 

 lägen mellan magnetens nordpol och indifferensplan, och man 

 släpper genom densamma en ström, som ofvanifrån sedd, går 

 emot visaren på en urtafla eller i samma riktning som ström- 

 marne i solenoiden, så söker magneten eller solenoiden att sänka 

 ströraringen mot indifFerensplanet, hvarest han erhåller ett stabilt 

 jemnvigtsläge. Ar strömringen ursprungligen belägen mellan Syd- 

 polen och indifferensplanet, så söker magneten eller solenoiden 

 att höja densamma till dess den slutligen stannar i nämnda plan. 

 1 bada dessa fall söker således strömringen att från magnetens 

 eller solenoidens ändar närma sig mot dess midt, hvarest den 

 slutligen kommer i hvila. Om strömmen i den cirkelformiga 

 banan deremot gär i motsatt riktning, d. v. s. som visarne på 

 en urtafla, om den betraktas ofvanifrån, så kommer ett annat 

 förhällande att äga rum. Ar strömringen belägen mellan in- 

 differensplanet och nordpolen, så söker ringen att stiga mot den 

 senare och således aflägsna sig från magnetens midtplan. Ar 

 .strömringen deremot ursprungligen belägen mellan indifferens- 

 planet och Sydpolen, så sänker han sig mot den senare. Ligger 

 strömringen slutligen i samma horisontela höjd som indiff'erens- 

 planet, så befinner han sig i jemnvigt, emedan de höjande och 

 sänkande krafterna upphäfva hvarandras verkningar, men detta 

 jemnvigtsläge är labilt. Om vi således antaga, att magneten 

 eller solenoiden utefter hela sin höjd är omgifven af dylika lätt- 



