20 WIDMAN, OM KLORS INVERKAN PÅ KLORNAFTALINER. 



eller 106°, hvarest smältpuiikten för ifrågavarande förening skulle 

 ligga, kunde jag iakttaga någon konstans. 



Detta försök torde bevisa, att Fausts och Saames för- 

 ening i sjelfva verket är en blandning af en triklornaftalin och 

 en tetraklornaftalin (såsom formeln anger), icke någon kemisk 

 förening. Deras egna uppgifter bestyrka ock detta påstående. 

 Den varierande smältpunkten (106° eller 100 — 102°) visar tyd- 

 ligt, att de ej omkristalliserat föreningen till renhet. I deras 

 produkt måste ovilkorligen befinna sig min vid 176° smältande 

 /-tetraklornaftalin, alldenstund a-diklornaftalin fans i den bland- 

 ning, från hvilken de utgingo, och denna tetraklornaftalin erhålles 

 genom kokning med alkoholisk kalilut af den flytande additions- 

 produkt, som bildas vid a-diklornaftalins behandling med fri 

 klorgas. Detta öfverensstämmer ock med den höga smältpunkt, 

 till hvilken jag kom. Egendomligt är emellertid, att de anförda 

 analyserna såväl på klornaftalinen, som ock pä nitroderivatet 

 ganska väl motsvara de beräknade värdena. 



Genom den undersökning, för hvilken jag i det föregående 

 redogjort, torde det således vara ådagalagdt, att klor öfverför 

 åtminstone de lägre klornaftalinerna i tetraklorider, hvilka å sin 

 sida genom behandling medels alkoholisk kalilut öfvergå i högre 

 substituerade klornaftaliner. Härvid är särskildt att anmärka, 

 att hvarje ren tetraklorid i alla hittills kända fall vid nämda 

 behandling ger upphof åt endast en klornaftalin, icke till flere. 

 Möjligen torde på grund häraf reaktionen försiggå på fullt ana- 

 logt sätt i hvarje fall, så att de kloratomer, som inträda, all- 

 tid intaga samma platser inom molekylen. Deremot visar för- 

 hållandet vid a-diklornaftalins klorering, att man icke a priori 

 kan vara fullt säker derpå, att en högre klornaftalin innehåller 

 de sustituerade kloratomer, som ingingo i den lägre, från hvilken 

 man utgick, — om ock en sådan atomernas omkastning inom 

 molekylen torde vara ytterst sällsynt. 



