16 P-A. ØYEN. [1909 



af fluvioglacial oprindelse. Særlig bør man mærke den optrædende 

 diskordans. 



Omtrent 5 m. høiere forekom i nærheden med tilsyneladende 

 nogenlunde svævende lag en blaagraa, tydelig skiktet, tykskiktet, 

 ler. Den var meget fin og planskiktet, muligens iblandet enkelte 

 ganske fine sandkorn. Der synes ingen tvil at kunne være om 

 dens marine oprindelse, endskjønt ingen fossiler kunde fremtindes. 

 Høiden af dette sted bliver saaledes 191 m. o. h. Ved vestre 

 Singsaas havde man en terrasse med indtil en halv meter store 

 blokke; ved denne terrasses ydre kant, hvor materialet viste sig 

 helt igjennem rullet, maaltes høiden 182,8 m. o. h. 



Ved østre Singsaas har man den allerede ovenfor omtalte 

 rullestensterrasse, der synes at være egnens mest udprægede. 

 Denne terrasses ydre flade maaltes her 198,7 m. o. h. Den indre 

 kant, der ogsaa udpræger sig ved en liden planterrasse, stiger 

 imidlertid endnu henimod 3 m. høiere; høiden af denne bliver saa- 

 ledes 201,7 m. o. h. Denne terrasse danner altsaa her en ud- 

 præget, af diskordans ledsaget grænse ; hvilken skal vi senere se. 



Endvidere bør man her mærke den lave, flade ør langs elven. 



Videre ned over dalen sees terrasser tilhørende forskjellige 

 niveauer og bestaaende af snart finere, snart grovere rullestensgrus 

 med indtil V2 rn. store blokke. Ofte faider disse terrasser bastion- 

 agtig af nedad dalen. Senere snevres dalen ind, og det faste fjeld 

 gaar helt ned til den laveste flade paa sydvestsiden af elven, medens 

 fremdeles terrasser af Singsaasniveauerne, og med rullet materiale, 

 holder sig paa den nordøstlige side. Dalsiderne bliver steilere og 

 forholdene derfor mindre gunstige for terrasseafsætningen. Man 

 ser dog igjen de fra omegnen af kirken iagttagne, tre terrassetrin, 

 men for det meste ser man kun de lave, 2 — 3 m. høie elve- 

 terrasser, mellem hvilke elven synes at flytte sig frem og tilbage paa 

 den flade, brede dalbund. Der sees flere steder skuringsstriber, der 

 føier sig ind i dalens retning. Hvor en høiere liggende bebyggelse 

 optræder, synes den knyttet til dalsidens moræneafsætninger, men 

 ellers følger bebyggelsen mest de optrædende terrasseniveauer. Nær- 

 mere Støren har man saa et udpræget terrasselandskab, der holder 



