ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1888, N:0 2. 125 



hvit. Kolfinnehållet uthäldes nu i en flat skål, så att det kvar- 

 varande ringa öfverskottet af amoniak fick frivilligt afdunsta, 

 och extraherades derpå först med kallt, sedan med kokande 

 vatten i flera omgångar, så länge något löstes; de filtrerade lös- 

 ningarne afdunstades livar för sig. 



Den i kallt vatten lösliga produkten (1) befanns till egen- 

 skaper och sammansättning noga öfverensstämma med den vid 

 inverkan af kokande amoniak bildade, således platodiaminoxalat 



Af de med varmt vatten erhållna lösningarne gåfvo de allra 

 första vid afdunstning ett mörkt, grönaktigt, af fina mikrosko- 

 piska nålar bestående kristallpulver (2), de senare deremot ett 

 ljusgult, glittrande salt, likaledes bestående af ytterst små nålar' 

 (3). Det förra saltet renades genom omkristallisation, till dess 

 det under mikroskopet ej längre visade sig bemängdt med några 

 ljusa kristallnålar. Vid analys befanns för båda dessa salter 

 förhållandet mellan platina och amoniak vara lika, nämligen 1 : 2. 



Mörkt kalciumplatooxalat förhåller sig vid behandling med 

 kall amoniak på samma sätt så till vida, att produkterna äro 

 fullkomligt lika med de nyss beskrifna. Den skilnaden eger 

 likväl rum, att amoniaken här synes ögonblickligen inverka, 

 hvarvid hufvudsakligen grönt salt bildas, som emellertid vid fort- 

 satt inverkan till större delen omvandlas i ljusgula och färglösa 

 föreningar. Detta slutstadium af reaktionen inträdde redan efter 

 ett par dagar, således på ungefär hälften så kort tid som fallet 

 var, när en lika stor kvantitet ljust salt användes. Samman- 

 sättningen af de tre nämda produkterna framgår af följande 

 analytiska data: 



1. Platodiaminoxalat, Pt4NH 3 . C 2 4 . 



Funnet: Beväknadt: 



I. II. 



Pt 56,00 56,io ') 55,49 



N 15,80 15,75 15,98. 



') Den konstant för höga platinahalten tillika med den väl låga kväfvehaltcn 

 (kväfvet beslämdt voly metriskt enl. Dumas' metod) skulle möjligen kunna 

 häntyda på en ringa inblandning af en mouodiaminförening, ehuru jag ej 

 lyckats isolera någon sådan. 

 Öfoersigt af K. Vet.-Akad. Förh. År g. 45. N:o 2. 6 



