198 RINGIUS, VEGETATIONEN PÅ VERMLANDS HYPERITOMRADEN. 



enstaka Berberis vulgaris, hasselbuskar samt strödda Lonicera 

 xylosteum, Juniperus och grantelningar. 



Fältskikten klena: mest ormbunkar (Pteris). Rikliga ris 

 och yppig mossmatta. Äfven stenarna mossbetäckta. Träden 

 med rikliga lafvar. Jordmånen rödaktig, kolblandad hyperit- 

 mylla på sandbotten. Fuktighet ringa. Beskuggning 3 ä 4. 

 Relief ojemn. 



Björkskogsformationen 



uppträder icke i rena, utvecklade bestånd på sjelfva bergen, men 

 väl nedanför och vanligtvis på hyperitblandadt morängrus, mera 

 sällan på ren hyperit. Jag har dock i densamma icke gjort 

 några observationer, som visat någon skilnad från gneistrakter- 

 nas björkformation. 



Uti ett busksnår på södra sluttningen af Rännebergsklätten, 

 bestående af björk och al, märktes Ainas glutinosa och Salix 

 vagans. 



3. Ståndorterna. 



De brantare sluttningarna a de högre hyperitbergen karak- 

 teriseras icke af några homogena växtsamhällen. Deras lutning, 

 jordmån och fuktighet äro högst olika. Vegetationen måste 

 derföre blifva mycket vexlande. Ibland sakna de trädvegetation, 

 understundom förekomma dock barrträd eller löfträd, men allt- 

 för glest för att bilda bestånd. 



Man kan på dessa sluttningar urskilja tvänne slags stånd- 

 orter: l:o sådana, som bildas i försänkningar med ymnigare be- 

 vattning, rikare och fetare mylla samt yppigare vegetation med 

 mera sammanflytande fältskikt, och 2:o sådana standorter, som 

 äro torrare och mindre myllhaltiga, men hvilka äfven riktas med 

 vittringsprodukter från högre liggande partier och derföre äfven 

 hysa en ovanlig växtlighet. Ur mina många anteckningar öfver 

 sädana ståndorter vill jag bär nedan lemna några kortfattade 

 teckningar af dem, som innehålla den ovanligaste och för de 

 högre hyperitbergen utmärkande vegetationen. 



