386 ÅNGSTRÖM, DUNKLA MEDIERS VÄRMESTRALN.-GENOMTRÄNGLIGHET. 



kunna se fullt skarpa bilder. Då det diffunderande lagrets tjock- 

 lek växer, aftager intensiteten hos den direkt genomgående strål- 

 ningen mer och mer. 



Detta aftagande kan nu tydligen tillskrifvas tvänne orsaker, 

 dels verklig absorption, dels den nämnda diffusionen. Frågan är 

 då: följer äfven här intensitetsaftagandet eller med andra ord 

 den skenbara absorptionen vid den direkt genomgående strål- 

 ningen samma lag som vid fullt klara medier, och står ämnets 

 genomskinlighet i något enkelt förhållande till strålningens våg- 

 längd? 



Hvad den sista frågan beträffar, så har den tidigt väckt en 

 viss uppmärksamhet. Redan Goethe påpekar i sin bekanta 

 »Farbenlehre« det egendomliga förhållandet, att dunkla medier i 

 allmänhet genomsläppa ljus af en rödaktig färgton, medan det 

 diffust återkastade ljuset har en blå anstrykning. Sin största 

 betydelse har denna iakttagelse vid förklaringen af färgfenomenen 

 i atmosferen, och från denna synpunkt har äfven frågan teore- 

 tiskt behandlats af Clausius 1 ) och Lord Rayleigh 2 ). Den 

 förre utgår från reflexion och brytning såsom grunden till diffu- 

 sionen, den senare åter påvisar att, om partiklarne äro små i 

 förhållande till våglängden, den vanliga lagen för reflexion och 

 brytning icke eger giltighet och betraktar derför de diffunderande 

 partiklarne som centra för perturbationer i den infallande våg- 

 rörelsen. De båda teorierna föra emellertid till analoga rela- 

 tioner för den direkt genomgående strålningen. Men under det 

 att den förra teorien leder till det resultat 3 ) att 



/t — y.l "l 

 = V 



der l är den i fråga varande strålningens våglängd, y. en kon- 

 stant och beteckningarne i öfrigt desamma som i föregående 

 formel, är deremot enligt den senare teorien 



I=I e . 



') Pogg. Ann. B. 72, p. 188 och 294, B. 7G, p. 161 och B. 88, p. 543. 



2 ) Strutt, Phil. Mag. B. 41, p. 107, 274 och 447. 1871. 



3 ) Lord Rayleigh, 1. c. 



