— 28 — 



stigt nedsväljde honom, med hufvudet före. Anda till 7 tums 

 långa aborrar hafva så strukit med. Stundom var han ganska 

 glupsk, så att han slukade 6 å 10 fiskar tätt efter hvarandra. 

 Ehuru hans fiskätning visserligen kan utgöra ett tillfälligt un- 

 dantag*), torde det likväl ytterligare förtjena undersökas, hu- 

 ruvida icke denna art äfven i vildt tillstånd stundom förtär 

 småfisk. 



Ruggningen började år 18-15 i medlet af Augusti. Ving- 

 pennorna, så väl af andra som första ordningen, fälldes emellan 

 den 21 och 27 samma månad. — Ar 1846 började ruggningen en 

 månad förr, nemligen omkring den 19 Juli, och alla vingpennorna 

 afföllo inom 2 dygn, den 26 och 27 samma månad. Ar 1847 va- 

 rade ruggningen från den 27 Juli till den 5 Augusti **). 



Under ruggningstiden var han långt mera ondsint än annars, 

 så att han, om man kom honom nära, ej blott högg och bet 

 häftigt i kläderna, utan äfven alltid upplyftade sina nu korta 

 vingar för att slåss, hvilket jag aldrig såg honom göra vid an- 

 dra årstider. Men derjemte skrek han under denna period långt 

 mera än vanligt, i stället för att både svanar och andra sjöfoglar 

 då, af lätt begripliga skäl, pläga vara tystare ***). 



När han så ställer sig att skrika, sträcker han icke hufvu- 

 det rakt fram såsom gåsen, utan slänger det med mycket krökt 



*) Dr Glogee omtalar, att han sett eu Cygnus olor styckevis fortära en rutten, 

 8 — 9 tum lång sarf (Leuciscus erythrophthalmus), samt påpekar ett "bekant ord- 

 språk" (?), som i denna fråga icke torde sakna all betydelse (Cabanis, Journ. 

 f. Ornith. 1855. sid. 181) — och Konservator L. Martin berättar utförligt 

 om eu skock tama gäss, som uppätit kadavret af en — varg! och derefter 

 blifvit passionerade köttätare (1. c. 1854. sid. 179). 

 **) F. Robson uppgifver, att svanarnes ruggning i Luleå lappmark vanlige« bör- 

 jar i medlet af Juli och fortfar omkring 3 veckor. (Jäg. Förb Tidskr. J832. 

 sid. 59.) — W. von Wkight säger, att ruggningen på sångsvanens kropp fort- 

 går hela året utan af brott, men att hans begge tämda exemplar icke fällde 

 sina ving- och stjertpennor oftare än hvartannat år. (Göteborgs Vet. Samh. 

 Handl. 1851- sid. 74). Sistnämnda märkliga förhållande torde knappt hafva 

 berott på fångenskapen, då, som jag ofvan visat, min svan årligen fällde sina 

 vingpennor. 



***) W. von Wrights ofvan nämnde svanar voro alldeles stumma under hela den 

 tid vingpennorna voro fällda och i utväxt. 



