— 129 — 



på att genom list och öfverruiDpling bemäktiga sig rofvet. När 

 han utsett en vid sitt vak sofvande säl till sitt byte, smyger han 

 lig långsamt och försigtigt till honom. Skulle sälen derunder 

 vakna eller visa sig orolig säges björnen ligga orörlig till dess 

 sälen åter insomnat, h varpå han smyger sig närmare. När han 

 kommit sälen så nära, att han med två eller tre skutt kan nå 

 honom, kastar han sig öfver sitt rof med pilens hastighet. Isbjör- 

 nen anfalle] 1 icke, eller åtminstone högst sällan menniskan, men 

 närmar sig henne ofta dristigt och oförskräckt, såsom det tyckes 

 mera af godtrogen nyfikenhet, än af begär att anfalla. Oftast 

 flyr han vid anblicken af en man. Han sätter sig ej till mot- 

 värn, om han anfalles, utan flyr, och sårad anfaller han aldrig, 

 såsom landtbjörnen alltid gör. 



Isbjörnen har ett par tum tjockt lager af späck emellan hu- 

 den och köttet, för hvars skull han är mycket eftersatt af dem 

 som idka fångst på Spetsbergen. Han värderas lika högt som 

 en hvalross. Att han förekommer temligen talrikt på Spetsber- 

 gens norra kuster, kan man sluta deraf att vårt fartyg hemtade 

 elfva stycken derifrån. Vi sågo mångfallt flere, än som erhöllos. 



Honan föder om vintern en eller två ungar, som säges åt- 

 följa modren åtminstone två år. 



Ur sus ar dos Lin. 



Landtbjörnen visar sig sällan vid Finmarkens kuster. Enligt 

 pålitlig uppgift skall för några år sedan en björn blifvit sedd i 

 Andersdalen vid Balsfjorden. 



(.'anis lat/opus Lin. 



Fjellräfven är hela året bosatt på Spetsbergen, och förekom- 

 mer ganska allmänt på alla kuster, dock talrikast på de vestra, 

 der tillgängen pä föda är bäst. Om sommaren lifnärer han sig 

 af fogelägg och ungar, om vintern af ripor och de smulor, som 

 blifva öfriga frän isbjörnens måltider. 



Fjellräfven har olika färgad drägt vinter och sommar. Vin- 

 terdrägten, som. är hvit, aflägges i slutet af Juni eller i början 



