— 433 — 



Enligt föregående tabeller blir 



E = 360, då t = 200\ 

 men 



E = 520, då t = 17' 1 . 



På grund af såväl AVertheims som nyss omnämnda försök 



kan således såsom regel uppställas, 



»att elasticitetsgränsen hos en metall kan sänkas genom 



■»hettning.» 



Anm. Sanningen af denna sats inses naturligtvis redan af det 

 bekanta faktum, att metallen lättare låter smida sig i 

 varmt än kallt tillstånd och i öfrigt är lättare att bear- 

 beta, sedan han en gång blifvit glödgad. 



§ 6. Förklaring af olikheterna mellan Hodgkinsons och 

 Morins resultater. 



Med tillhjelp af de båda nyss anförda satserna, att elasti- 

 citetsgränsen höjes genom sträckning, men sänkes genom hett- 

 ning, torde man lätt kunna förklara, hvarföre Morins resultater 

 så väsendtligt afveko från Hodgkinsons, då man derjemte ihåg— 

 kommer, att den förre arbetade med trådar om 2,5 ända till 

 0,2 ra.m. i diameter, men den sednare med stänger. 



Man inser lätt, att då traden dragés genom dragskifvan, 

 måste den betydligt sträckas, och elasticitetsgränsen kommer 

 då att ligga högt. Har tråden flere gånger fått passera genom 

 samma draghål, måste bestämningen af elasticitetsgränsen nog- 

 grant låta verkställa sig. För att ytterligare belysa detta på- 

 stående, skall jag i det följande närmare redogöra för det fall, 

 dä sträckning med samma belastning egt rum fiere gånger å rad. 

 (Se § 7). 



Huruvida de af Hodgkinson begagnade stängerna voro 

 valsade eller smidda, derom saknar jag uppgift. Men otvifvelak- 

 tigt kunde hvarken valsning eller smidning hos dessa stänger 

 framkalla en sådan sträckning, att den ens skulle kunna jemfö- 

 ras med den vid tråddragning åstadkomna. En tidigt uppnådd 

 élasticitetsgräns är här således helt naturlig. Såsom jag redan 

 anmärkt, torde det derföre ej vara behöfligt att med Morin söka 



