— 439 — 



§ 9. Om punkten för maximi kurvaturen. 



Det är väl öfverflödigt nämna, att ett materials beskaffen- 

 het ej numera bör bedömas endast af läget på kurvan hos de 

 båda punkter, som beteckna elasticitetsgränsen och brottet, utan 

 häldre bör kurvan i sin helhet tagas i betraktande. Men då 

 kurvans form är rätt komplicerad och hennes eqvation sannolikt 

 ej utan stor möda låter bestämma sig, blir enda möjligheten att 

 i hvarje fall grafiskt återgifva henne. 



Skulle man likväl vid jem förande försök af denna art för 

 utrönande af olika malmers större eller mindre användbarhet för 

 ett gifvet ändamäl vilja utvälja någon särskild punkt på kurvan 

 såsom jemförelsepunkt, så tvekar jag ej att dervid förorda just 

 den, der största krökningen eger rum. Vid mina försök med 

 valsade stänger ha de af samma sort visat en synnerlig över- 

 ensstämmelse just i afseende få denna punkts läge, hvilket der- 

 emot på långt när ej kan sägas om elasticitetsgränsen. 



Att nu praktiskt ur figuren bestämma läget för största 

 krökningen är synnerligen lätt, så mycket mer som kurvan före- 

 ter den märkvärdiga egenskapen att i närheten af och på ömse 

 sidor om sagde punkt vara symmetrisk. På den axel, kring 

 hvilken Symmetrien eger rum, ligger den minsta krökningsradien. 



Framför den s. k. elasticitetsgränsen eger den nu ifrågava- 

 rande punkten dessutom det företräde, att den af kurvan sjelf 

 liksom påpekas och kan således sägas ega en verklig fysisk be- 

 tydelse, hvilket ju ej är förhållandet med punkten för elastici- 

 tetsgränsen. Af det föregående inses, att just efter passagen öf- 

 ver punkten för största krökningen bli de permanenta förläng- 

 ningarne af någon egentlig betydenhet, och då man dertill lägger, 

 att dessa förlängningar här äro så betydliga att de, åtminstone 

 vid stänger af 5 fots längd, med största lätthet låta iakttaga 

 sig med obeväpnadt öga, så är tydligt, att man på den tid, då 

 fenomenet af de permanenta förlängningarne visserligen var kändt, 

 men mätinstrumenterna ännu besutto ringa skärpa, bort utmärka 

 just den nu ifrågavarande punkten, der krökningen når sitt ma- 

 ö/vera. »/ K. Vet.-Ahad. Förh. Årg. 20. N:o 8. 2 



