— 506 — 



med tandpulpa fylld rot af brunaktigt hvitgrå färg, och äro för- 

 sedda med en trubbig, något hoptryckt, rundadt kemisk emaljerad 

 krona, samt hålla i längd 13—8 m.m. och i bredd 7 — 5 m.m. 

 Hörntänderna, hvilka med spetsen af sin krona ännu icke uppnått 

 alveolkanten samt icke heller kunna utdragas ur sina alveoler, 

 äro i öfre käken hoptryckt koniska och mycket större än de 

 öfriga tänderna, men i nedre käken knappt så stora som kind- 

 tänderna. 



Angående dessa permanenta tänders inbördes läge är att 

 märka följande. I samma linea med de tre tätt intill hvar- 

 andra stående kindtänderna i öfre käken sitter i intermaxillar- 

 benen, tätt intill intermaxillarsuturen den permanenta framtanden, 

 afskiljd från den främsta kindtanden genom en benvall, som är 

 många gånger tjockare än skiljeväggarne emellan kindtändernas 

 alveoler. Just midtför denna benvall, på yttre sidan om mellan- 

 rummet emellan framtanden och den första kindtanden, ser man 

 spetsen af hörntanden eller den blifvande beten, som ännu icke 

 uppnått kanten af sin alveol. Men alltefter som framtanden och 

 första kindtanden tillväxa, blir mellanrummet emellan dem kortare, 

 tills dess slutligen, hos gamla fullvuxna Hvalrossar, framtanden 

 är belägen vid insidan af beten, tätt intill den främsta kind- 

 tanden, hvars form och funktion den fullkomligt antagit. Då nu äfven 

 vid tilltagande ålder intermaxillar-suturen genom benens samman- 

 växning alldeles försvinner, är det lätt att inse hvarföre denna 

 tand af flere äldre författare t. ex. Daubenton, O. Fabricius, 

 m. fl. blifvit hållen för en kindtand. I nedre käken äro de tre 

 kindtändernas alveoler skiljda från hvarandra genom lika tunna 

 mellanväggar, men emellan hörntandens alveol och den främsta 

 kindtandens finnes en mäktig benvall, väl så tjock som diametern 

 af den tredje kindtandens alveol i samma käke. Med tilltagande 

 ålder försvinner likväl denna mellanbalk, så att hörntanden lägger 

 sig här tätt intill den främsta kindtanden och antager helt och 

 hållet form och funktion af en kindtand. Alla äldre författare 

 och några äfven af de nyare, såsom t. ex. R. Owen hafva der- 

 före ansett denna tand för en verklig kindtand. Men att den 



