10 NILSON, OM THOKIUMS SPECIFIKA VÄRME OCH ATOMVÄUDE. 



af Berlin 1) och senare af Bahr 2) befunnits oriktig, kan denna 

 bestämning af thorjordshalten följaktligen ej anses tillförlitlig, 

 emedan under en ihållande upphettning af preparatet med ry- 

 kande saltsyra någon del af thorjorden utan tvifvel äfven 

 blifvit upplöst. Fördenskull utfördes följande förbrännings- 

 försök. 



Förs. 2. 0,5 7 4 gr. metall inlades i ett platinaskepp och 

 förbrändes i syrgas, som leddes genom ett glasrör, hvari skeppet 

 blifvit insatt. Det upphettades vid skeppets främre ända och 

 då metallen i ett ögonblick förbrann, utveklades en så intensiv 

 hetta, att röret ofvanom detta ställe beslog sig med ett visser- 

 ligen lätt, men dock mycket tydligt anflog af thorjord. Något 

 metall måste derför i gasform hafva förbrunnit. Då skeppet 

 sedermera tömdes, visade det sig i främre ändan starkt an- 

 gripet, blåsigt eller snarare ojemnt af små smälta kulor; dess 

 vigt befanns vara 0,oo9i gr. högre än före förbränningen. En 

 motsvarande mängd thoriummetall hade alltså undandragit sig 

 förbränning, för att i stället förena sig med platinan i skeppet. 

 Vid den senares behandling med varm, stark saltsyra färgades 

 lösningen småningom svagt gul till tecken att legeringen löste sig 

 deri. Af dessa skäl förtjena försökets sifferresultat icke full- 

 komlig tillit, låt vara att man genom att fråndraga den med 

 platinan legerade thoriummetallen från den invägda mängden 

 kommer till ett resultat, som nära öfverensstämmer med föl- 

 jande förbränningsförsök: 0,5 649 gr. metall, som vid försöket 

 verkligen oxiderats, upptog 0,0645 gr. syre, hvaraf 0,oo47 gr. 

 jsrn och 0,4536 gr. thorium oxideras till jernoxid och thorjord. 

 Preparatet skulle alltså bestå af Th 80,3 5, ThOo 18,81 och 

 Fe 0,84 proc. 



Försöket, som sålunda blott tillnärmelsevis kan anses lemna 

 upplysning om metallpreparatets verkliga sammansättning, är i 

 ett annat hänseende af intresse, ty det visar, att thorium har 

 en afgjord benägenhet att förena sig med platina till en sraält- 



') Pogg. Ann. 85, 558 (1852). 



2) Ann. d. Ch. u. Pharm. 132, 230 (1863). 



