18 CLEVE, OM SAMARIUM. 



är R2^3) 0^^ salterna voro gula. Sedermera förklarade Dela- 

 FONTAINE, att hans decipiumoxid var en blandning af tvänne 

 jordarter, af hvilka den enas salter saknade absorptionsspektrum 

 och den andres utmärkes af det spektrum, som enligt Lecoq 

 DE BoiSBAUDAN tillhör samarium. Den förre jordartens metall 

 hade atomvigten 114 (eller 171 om oxiden är R2O3), den se- 

 nares åter som maximum 101 (eller 151,5 om oxiden är R^Og). 

 För den förres radikal vill Delapontaine bibehålla namnet 

 decipium, för den senares namnet samarium. 



Framställning-. Af dessa bägge oxider, hvilka hittills icke 

 erhållits i rent tillstånd, har jag lyckats att isolera den ena, 

 eller samariumoxiden, så att det blifvit mig möjligt att studera 

 dess vigtigaste förhållanden. Råmaterialet för framställandet af 

 samariumoxiden, hvilken synes öfverallt ledsaga didymoxiden, 

 utgjordes till större delen af jordarter, ungefär 10 kilogr., hvilka 

 af Dr S. R. Paijkull utdragits ur ortit från Arendal. Det är 

 emellertid mycket sannolikt, att en betydlig mängd torit äfven 

 blifvit använd, ty jordarterna innehöllo ej mindre än 10 — 12 

 procent torjord. Jordarterna utrördes med salpetersyra till en 

 tunn gröt, som i ett antal porslinsskålar upphettades ända till 

 dess återstoden utstötte röda ångor. Efter afkylning behandla- 

 des massan med vatten, som lemnade olösta massor af basiska 

 nitrat, företrädesvis af cerium och torium. Dessa basiska nitrat 

 voro olösliga i salthaltigt vatten, men löstes deremot af rent 

 vatten till opaliserande vätskor. De afskiijdes genom de- 

 kantering, togos på filtra och tvättades till dess tvättvattnet 

 grumlades. De blandades sedan med koncentrerad svafvelsyra, 

 som under stark värmeutveckling lemnade en pomeransgul gröt 

 af sulfat. Dessa löstes i kallt vatten, och lösningen blandades 

 med stora mängder kokhett vatten, hvarigenom det mesta ce- 

 rium utfäldes som basiskt cerisulfat. Filtratet från den gula 

 fällningen fäldes med kaustikt natron, och den erhållna voly- 

 rainösa fällningen, hufvudsakligen toriumhydrat, löstes i svafvel- 

 syra. Vid lösningens afdunstning afsatte sig betydande massor 



m 



