91 



Ofversigt af Kongl. Vetenskaps-Akademiens Förhandlingar. 1883. N:o 7. 



Stockholm. 



Manganmineralier från Stålmalmsgrufvorna i Gåsborns 

 socken, Vermland. 



Af L. I. Igelström. 



[Meddeladt den 12 September 1883.] 



De grufvor i Sverige, som hysa manganmineralier, äro ej 

 många, åtminstone finnas ej många, som hysa sådana i större 

 mängd eller till den grad samlade, att de kunna betraktas så- 

 som malmtillgångar, detta vare sig manganen förekommer som 

 oxid, som silikat eller som karbonat. I de ofvan angifna s. k. 

 Stålmalmsgrufvorna förefinnes manganen i den lägsta oxidations- 

 graden, förenad med kiselsyra; malmen kan följaktligen en- 

 dast användas för stålfabrikation, nemligen såsom mindre tillsats 

 till jernsmältningarna för ett godt ståls erhållande i). Detta 

 alldenstund den innehåller för litet jern och således icke i 

 och för sig kan användas såsom jernmalm. Visserligen finnas 

 niagnetit och hematit inblandade med manganmineralierna, men 

 i alldeles för otillräcklig mängd för att det hela skulle kunna 

 betraktas såsom jernmalm, ty oaktadt alla dessa mineral äro 

 insprängda med magnetit och hematit, utgör dock jernprocenten, 

 enligt anstälda degelprof, högst 11 proc. Någon gång får man 

 dock vid grufvorna ganska stora handstuffer af ren magnetit och 

 af ren hematit, men det båtar fösa. 



M Framlidne brukspatron G. Ekman tillsatte i Långbana masugn omkring 28 

 kilogram af Stålmalmsgrufvornas manganmineralier på omkring 350 kilo- 

 gram af Längbans- och Persbergsmalm. Ett vackert och godt s. k. »spegel- 

 jern» erhölls, alldeles såsom genom tillsats af Hansmannit. 



