104 ÖrVERSIGT AP K. VETENSK.-AKAD. FÖKHANDLINGAH, 1869. 



En under denna höst fälld Furustam ifrån norra Skåne, som i 

 allmänhet har starkt utvecklade årsringar, men den för 1868 jem- 

 ftirelsevis smal, har den tjockväggiga delen af årsringen i pro- 

 portion väl utvecklad. Skulle man* af samtliga dessa förhållan- 

 den våga draga någon slutsats, så synes den ligga närmast till 

 hands, att likasom fuktighet och bättre jordmån hafva inflytande 

 på utvecklingen af årsringen i allmänhet och företrädesvis dess 

 tunnväggiga lager, så synes deremot sommarens längd och star- 

 kare värme med minskad fuktighet befordra utvecklingen af den 

 tjockväggiga delen af vedringen. 



Om således stammar af fur och gran, som vuxit i. Skånsk 

 jord, synas utmärka sig genom en stark utveckling af vedringen, 

 med en jemförelsevis svagare utveckling af den tjockväggiga de- 

 len; om Kalmar-furen och den från norra Skåne, som vuxit i 

 mindre fördelaktig jordmån, synes utmärka sig genom en svagare 

 utveckling af vedringen, men med en relativt stark utveckling af 

 den tjockväggiga delen; och flera exempel från Lappland synas 

 antyda att årsringarne här i allmänhet blifva tunna, med en re- 

 lativt svag utveckling af den tjockväggiga delen *), så torde man 



i samma årsring räknat 60 — 70 tunnväggigja celler mot 25 — 30 tjockväggiga, 

 men äfven (i andra årsringar) 30 tunnväggiga mot 20 tjockväggiga; i en 

 Kalmarfur har jag räknat 37 mot 37, 16 mot 15, 10 mot 12. I fur från 

 Karesuando 24 mot 14, 15 — 16 mot 5 — 6, o. s. v. Hos fur äro de celler 

 som i årsringen först bildas omkring Ii gång längre (i radiens riktning) än 

 breda (i riktning af tangenten) och fullt sä långa som de 2:ne yttersta tjock- 

 väggige. Skillnaden är mindre i medlersta delen af vedringen. 

 *) Om det kan antagas, att veden tillvexer i fasthet och styrka ju mera den 

 tjockväggiga delen af årsringen starkare utvecklas, så följer af hvad som of- 

 van hlifvit anfördt, att timmer från Norrland, eller åtminstone frän Lapp- 

 ländsk skog, måste vara i någon mån sämre än timmer från medlersta Sve- 

 rige. Om vi icke misstaga oss, öfverensstämmer detta äfven med timmer- 

 arbetarens omdöme om timrets godhet från de olika lokalerne. I utländska 

 arbeten finner man deremot uttalanden, som i någon mån strida häremot. 

 louDON (^Arboret. IV p. 2172) karakteriserar furutimret sålunda : Det timmer 

 som vexer långsammast och i det kallaste klimatet är ansedt såsom det bä- 

 sta och är vanligen af mörkaste färg. Den röda eller resinösa veden är nä- 

 stan alltid af sen tillvext; den är hård, torr, och vidhänger icke sägen, hvar- 

 emot den hastigt vexande, om den är resinös, stadnar sågen och är liksom 

 fet för känseln; är den åter icke resinös, så är den hvit och svampig och 

 blir liksom ullig i ytan efter sägen. Det är tydligt att sådant timmer kan 



