AGAKDH, OM DEN SPETSBERGSKA DRIFVEDENS URSPRUNG. 105 



väl i allmänhet kunna antaga att dessa olikheter äro be- 

 roende af olika klimatiska förhållanden på dessa olika ställen; 

 och är denna förutsättning riktig, så torde man kunna anse sig 

 i någon mån berättigad att af årsringarnes beskaffenhet hos ett 

 träd sluta till de kliraateriska förhållanden, som funnits der trä- 

 det vuxit, Jemför man, med afseeiide härpå den hvita Spets- 

 bergska drifveden, deraf nära hälften af de hemförda prof- 

 verna hafva en mycket stor likhet med vår Svenska Gran, så 

 visa dessa närmast öfverensstämmelse i vedringarnes propor- 

 tioner med stammar från Lappland. Arsringarne äro tunna, 

 med en jemförelsevis svag utveckling af den tjockväggiga delen. 

 De röda, och synnerligen de excentriskt vuxna, hafva deremot 

 årsringar af icke obetydlig tjocklek, om dessa jemföras med års- 

 ringar af vanlig fur och gran. Tillhörde således de röda samma 

 art, . så skulle deras i allmänhet starkare utvecklade årsringar 

 tyda på andra klimateriska förhålländen än den hvita Spetsberg- 

 ska drifveden. Men då olika ai-ter tillvexa olika hastigt, så kunde 

 den synbara motsägelsen häfvas, om det skulle visa sig, att de 

 röda tillhört en art, som tillvexer hastigare och afsätter star- 

 kare utvecklade årsringar. En sådan hastigt tillvexande art är 

 lärkträdet, som utgör just en af de 5 Siberiska arterne, och som 



hvarken vara starkt eller varaktigt. Engelsk fur har vanligen detta sed- 

 nare utseende. Det Kyska ocli det frän Östersjön (»the Baltic«) kommande 

 är oljigt för känslen och sågen spänner deri. Det Norska och Riga-timret 

 är vanligen rödt och fast.» (Det torde böra anmärkas att det icke är för- 

 hållandet mellan den tjockväggiga och tunnväggiga delen af årsringen som 

 bestämmer vedens färg (såsom' hvitved och kärnved). Den Lappländska 

 kärnveden är hos fur ofta mera rödaktig, utan att derföre innehålla det 

 tjockväggiga lagret starkt utbildadt.) 



Hos MoHL {Bot. Zeit. 1862 p. 228) finnes följande: »Hos alla af mig 

 undersökte Coniferer är det genomgående regel att årsringarnes yttre fa- 

 stare del i förhallande till den inre vehare är desto smalare ju yppigare 

 vextliglieten och ju tjockare årsringen är; och omvändt, att den fastare de- 

 len utgör en desto större del af årsringens massa ju tunnare årsringen är.» 

 Detta öfverensstämmer väl med den Skånska och Kalmar-furen, men mot- 

 säges aldeles af förhällandet hos samtl. Lapplands-exemplafen. Sannolikt 

 har MoHL icke haft tillfälle att jemföra stammar från arctiska klimat, hvar- 

 est förhällandet i väsendtlie: mån är förändradt. 



