150 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1869. 



afskrifva detta, icke såsom någon allmängiltig skildring af vege- 

 tationen på Beeren Island, utan blott såsom bevisande, att kli- 

 matet ej lägger något oöfverstigligt hinder emot, att på gynnade 

 lokaler en långt yppigare växtlighet kan uppstå, än den, som 

 vanligen visar sig. Något motsvarande till denna af Keilhau 

 skildrade fläck lyckades det ingen af oss att anträffa; den (om 

 vi undantaga fogelbergen) frodigaste växtlokalen fann jag vid nå- 

 gra små vatten i närheten af Nordhamnen, hvarest framför allt 

 Oxijria uppträdde i en för dessa trakter förvånande mängd och 

 yppighet. 



Såsom jag redan ofva.n nämnt, anträffade Keilhau härstä- 

 des 28 arter kärlväxter, och ytterligare en, Rhododendron lappo- 

 yiiciim, blef af MALMGREN 1864 observerad. Af dessa lyckades 

 det icke oss att återfinna Draba leptopetala (^= Dr. ohlongata 

 Smrft), Chrysosplenium tetrcmdmn (=Chr. alternifolium S]\1RFT), 

 Rhododendron, Calamagrostis neglecta och Equisetum arvense, 

 aien deremot anträffades de förr ej anmärkta Taraxacum ojßicinale 

 ß alpinum, Arabis alpina, Draba alpina och Martinsiana, Sagina ni- 

 valis, Salix polaris, Juncus biglumis, Glyceria vilfoidea och Equi- 

 .setum scirpoides, hvadan Beeren Islands flora nu upptager 38 

 arter plantse vasculares. Att detta antal genom kommande 

 undersökningar skall vinna synnerligen stor tillökning, anser 

 jag föga troligt, då under vårt vistande derstädes expeditionens 

 samtlige naturforskare under sina vandringar i alla riktningar på 

 den lilla ön hade uppmärksamheten riktad åt detta håll. An- 

 märkas må dock, att gräsen i allmänhet då ännu voro så föga 

 utvecklade, att en eller annan art lätt kunnat undgå äfven den 

 mest spända uppmärksamhet. 



Att af detta fåtal af arter söka draga några bestämda slut- 

 satser rörande den härvarande vegetationens ursprung o. s. v. sy- 

 nes mig vara ett ganska vanskligt företag. Utan fara för miss- 

 tag kunna vi dock påstå, att öfverensstämraelsen är vida större 

 med Spetsbergens än med Finmarkens flora. Detta bevisas ej 

 blott genom den totala bristen på träd och buskar (om vi bortse 

 från sådana som Salix polaris och herbacea) samt åtskilliga an- 



