302 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-J^KAD. FÖRHANDLINGAR, 1869. 



härrörande tillväxten i jordens rotationshastighet är likväl nästan 

 omärklig. För det andra måste den afsöndrade massan, förutom 

 sin ortsförändring i förhållande till jordens centrum, under sin 

 förflyttning mot hafvet antingen närma sig till eller aflägsna sig 

 från eqvator; men i det förra fallet måste åter förflyttningen 

 förorsaka en fördröjning, och i det sednare en påskyndning af 

 jordens axelrullning. Hvilka ofantliga krafter, som sålunda be- 

 ständigt äro i verksamhet, och af hvilka de förstnämnda sträfva 

 att fråntaga, de sednare att tilldela jorden lefvande kraft, inses 

 lätt, om man betänker, att det endast finnas fyra stora konti- 

 nenter, två på hvardera hemisferen, och att, till följd deraf, 

 centra för de större flodområdena äro så aflägsna från hafvet, 

 att de genom meteorvattnet från land lösryckta massorna genom 

 några floder i medeltal föras en sträcka af öfver 20 latituds- 

 grader. De hafva således blifvit aflägsnade frän eller närmade 

 till jordaxeln med flere millioner fot. En förökning eller för- 

 minskning i rotationshastighet, uppgående i vissa fall till 200 

 fot i sekunden, har sålunda egt rum under dessa massors van- 

 dring till hafvet. Om man erinrar sig, att en hastighet af 200 

 fot i sekunden motsvarar en fallhöjd af 625 fot, kan man göra 

 sig en föreställning om den ofantliga rörelseqvantitet, som jor- 

 den blifvit beröfvad under bildningen af de deltaland, som upp- 

 stått vid mynningarne af sädana floder, som flyta i riktningen 

 mot eqvator. 



De massor, som utgöra floderna Ganges' och Mississippis 

 deltaland, hafva, för att förvärfva en förökad rotationshastighet, 

 motsvarande flodmynningarnes, erfordrat ett så ofantligt tillskott 

 af kraft, — en kraft som jordklotet i sin helhet måst meddela — , 

 att astronomerna böra rikta sin uppmärksamhet åt detta håll 

 för att finna en förklaring åtminstone för någon del af den 

 retardation af jordens axelrullning, som måntabellerna synas 

 förråda. Otvifvelaktigt förflytta Mississippi, Ganges och Indus 

 ensamma en tillräcklig mängd fasta ämnen - i riktningen mot 

 eqvator, och tillintetgöra på samma gång oupphörligt en så stor 

 del af jordens lefvande rotationskraft, att vår planets rotations- 



