324 ÖrVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAÜ. l'ÖRHANDLINGAR, 1869. 



'ilande ifrån jordens roLationsaxel. I förra fallet är iiemligen den 



förflyttade massan ursprünglichen hegåfvad med en större absolut 



rotationshastigliet än som motsvarar den plats på klotet, dit den 



blifver förd, hvarföre densamma åt jorden i dess helhet måste 



•meddela detta öfverskott af hastighet och således framkalla en 



acceleration af hennes rotation; i det sednare fallet måste af den 

 I 



motsatta orsaken en motsatt verkan eller en retardation upp- 

 komma. Emedan en rörelse utefter jordytan i riktningen från 

 ■eqvator mot polerna i allmänhet innebär ett närmande till rota- 

 tionsaxeln, och tvärtom, så gäller det sagda äfven om dessa 

 rörelseriktningar, eller så att en massas aflägsnande från eqvator 

 i allmänhet måste medföra en acceleration af jordrotationen, och 

 ett närmande till eqvator en retardation. Nu kan likväl, när man 

 betraktar jorden i dess helhet, en massa blifva förflyttad i den 

 ena af dessa rörelseriktningar, och en annan i den motsatta; och 

 det gäller alltså, för besvarande af den uppkastade frågan, att 

 undersöka, huruvida en kompensation mellan alla dessa mass- 

 förflyttningar eger rum, eller om möjhgtvis ett öfverskott i den 

 •ena eller andra af de ifrågavarande riktningarne förefinnes. 



Af de olika slag af massförflyttningar, som här komma i 

 betraktande, och som ofvan blifvit nämnda, äro de på jordytan 

 i rörelse stadda vattenmassorna otvifvelaktigt de betydligaste. En 

 annan fråga är likväl den, huruvida de derföre också verkligen 

 utöfva något rubbande inflytande på jordrotationen. På rent em- 

 pirisk väg lärer man väl svårligen kunna vänta sig något annat 

 afgörande härom, än att detta inflytande, om det finnes, icke kan 

 vara betydligt, enär de astronomiska observationerna icke förråda 

 någon större föränderlighet af dygnets längd. Här måste alltså 

 åtminstone en approximatif kompensation för hela jordytan ega 

 rum, emedan det eljest låter visa sig, att endast det vatten, som. 

 Mississippi uttömmer i hafvet, vore mer än tillräckligt att fram- 

 kalla en sådan förlängning af dygnet, hvarigenom det antydda 

 'förhållandet med månens rörelse kunde förklaras. Men man torde 

 redan a priori kunna öfvertyga sig derom, att vattnens rörelser 

 på jordytan i sjelfva verket icke utöfva något inflytande alls på 



