420 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAK, 1869. 



34. 



Betrakta vi åter dessa delars största absoluta längd 



m.m. m.m. 



hos Fåret 150, hos Get eri 122 (Tab. 28: 32) 



i förhållande till den minsta hos det 



äldre djuret ■■■ 108, » » 100 (Tab. 28: 31); 



så finna vi skilnaden 42, » » 22, 



utvisa, att denna variation var betydligt större hos Fåret än 

 hos Geten. 



Men häruti måste äfven inbegripas benets möjliga tillväxt, 

 och vi skola söka att visa huru mycket deraf, som kommer pä 

 tillväxten och variationen hvar för sig. 



Om vi jemföra maxiraitalen hos de gamla djuren 



m.m. m.m. 



hos Fåret 150, hos Geten 122 (Tab. 28: 32) 



med den beräknade största längden 



af dessa ben hos det unga djuret 140, " >> 120 (§ 33) 



så torde skilnaden 10, » » 2 



i det närmaste utvisa den möjliga tillväxten hos dessa ben 

 under culminationsperioden. Tillväxten af dessa delar förhöll 

 sig således hos Geten till densamma hos Fåret 

 som 2 : 10 eller som 1 : 5. 

 Men om vi från den nyss funna skilnaden emellan maximi- 



■och minimilängden 



m.m. m.m. 



hos Fåret 42, hos Geten 22 (v. s. § 34) 



'draga den beräknade tillväxten under 



culminationsperioden 10, » » 2,, 



sä utvisar skilnaden 32, » » 20 Cv. s. § 34) 



vidden af den variation, som förekom. 



Denna förhöll sig sålunda hos Geten till densamma hos 



Fåret som 20 : 32 eller = 1 : 1,6 



under det tillväxten un- 

 der culmininationsperio- 



den förhöll sig som 2 : 10 eller =1:5. 



Förhållandet emellan tillväxten och variationen var alltså 

 hos Fåret som 10:32 eller = 1 : 3,2, 

 hos Geten som 2:20 » =1:10. 



