KINBERG, UNDBRSÖKNINGAE. RÖRANDE DJURENS HISTORIA. 429 



48. . 



Maxinütalen erhålla vi på den grund, att då ett kortare 

 ben nått en bredd, som öfverstiger den funna hos de längre, 

 måste äfven af dessa hafva förekommit sådana med minst samma 

 bredd, som det kortare eger. 



Om vi hafva funnit ett ben 11 1 m.ra. långt med en raaximi- 

 bredd hos smalaste stället af corpus af 12,5 m.m. (Tab. 6: C 6), 

 så är det tydligt, att jemväl ett ben om en längd af 112 m.m. 

 måste hafva förekommit med en bredd af 12,5 m.m. och detta 

 måste hafva egt rum ända till dess benet nått en längd af 

 116 m.m., emedan vi funnit, att vid denna längd har benets 

 bredd nått ett maximum af 13 m.m. 



Men då vi se, att maximibredden hos tvenne ben, hvilkas 

 längd- differens är 1 m.m., differerar endast 0,5 högst 1 m.m., 

 och i verkligheten ännu mindre, kunna vi utan fara för misstag 

 höja maximibredden hos det kortare benet till ett mått, som med 

 0,5 — 1 m.m. understiger det längre. 



Vilja vi ega en formel för denna beräkning, så är denna 

 mycket enkel. 



Om A = absoluta längden = 111 m.m., B = den funna' 

 maximibre,dden ^ 12,5 m m., h = den funna bredden hos ett 

 längre ben A' — 12, och mx = den sökta maximibredden hos A'\. 

 sä är hos A' mx = 6 + {B — h), 

 alltså mx = B; 



och om mx = 12 + (12,5 — 12), 



så är mx = 12,5. 



Detta tal måste derföre anses för det sökta maximitalet 

 intill dess ett annat blifvit funnit. 



49. 

 Då vi sålunda beräknat de minimi- och maximivärden hos 

 dessa ben af både unga och gamla hvar för sig, hvilket var 

 nödvändigt, emedan de, som tillhört unga djur, saknade den 

 undre epiphysen, epiphysis capituli, så vore det, då de funna 

 olikheterna sins emellan icke synas fullt harmoniera, af intresse. 



