ALMQVIST, BEKÄTTELSE OM EN KESA I JÄMTLAKD. 443 



alpestris och arctica, Pertusaria dactylina m. fl. allmännare arter. 

 Mera sällan finner man; Catolechia pulchella, Parmelia fahlunensis 

 terrigena, Lecanora oculata, Toninia squalida, rimulosa, Biatora 

 tornoeusis, epiphaea, miscella och curvescens, Helocarpon, Rhexn- 

 phiale, Årthroraphis flavovirescens,Normandinalsetevirens,Throra- 

 bium. Det är egentligen på östra sidan af sjelfva Storskutan, 

 som de rarare af dessa samlat sig; deremot hysa södra och 

 vestra delarna af berget nästan endast mera triviala arter. Vida 

 ymnigare än jordlafvar förekomma stenlafvar, allmännast, utom 

 en mängd vanliga, Xanthoria elegans, Parmelia alpicola, fahlu- 

 nensis, sorediata, Lecanora cinereo-rufescens, Gyrophora hyper- 

 borea, erosa, proboscidea, cylindrica, vellea (temligen ofta frukti- 

 ficerande), anthracina, Pilophorus fibiila ster., Toninia lugubris, 

 Biatora microbotrys, lulensis, Lecidea aglaa, armeniaca (i mela- 

 leuca, Sporostatia Morio, Buellia coracina; mera sällan Acaro- 

 spora chlorophana, Gyrophora spodochroa, Lecidea arilieniaca a 

 (nära.Skuttoppen), superba (ny för Sverige), teiiebrosa, confluens, 

 Lecanora pelobotrya, Pyrenopsis granatina, subareolata och htema- 

 topis. Der stenen varit mera utsatt för vittring träffar man 

 Acarospora glaucocarpa, Lecanora frustulosa, Hageni, Biatora 

 rupestris, Sarcogyne pruinosa, Verrucaria rupestris m. fl. 



En något olika vegetation (detta sträcker sig äfven till 

 phanerogamerna) har Blåsten, der- många arter uppträda ymnigt, 

 som annars på Skutan saknas eller äro sällsynta," hvarjemte 

 jordlafvarna här spela en vida större' rol. De för Blåsten egen- 

 domliga lafvarna voro följande: Gyalecta foveolaris och peziza, 

 Lecanora verrucosa ß panyrga, bryontha, Pertusaria glomerata, 

 Nephroma expallidum, Sphyridium placophyllum, Biatora casta- 

 nea, Bilimbia syncomista, Rinodina turfacea, Placodium fulgens 

 ß alpinum ster., Sporostatia cinerea (förut funnen i Saiten och 

 Finnmarken, på båda ställena ytterst sparsamt), Polyblastia 

 scotinospora. 



Några formationer af lösare stenarter eger Areskutan ej i 

 sina högre delar; deremot träder vid dess fot kalk på flera 

 ställen i dagen, isynnerhet der åar och bäckar skurit sig ned i 



