504 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1869. 



m.m. m.m. 



Da diaphysens längd var 133 — 143, var epiphysens c. 18; 



» » » » 144 — 150, » » 19; 



» » » » 151 — 155, )) » 20; 



» » » » 156 — 160, » » 21; 



» » » » 161 — 164, » » 22; 



» » » » 165—171, » » 23. 



Uti Tab. 29: Tn:o 75, förekommer ett prseparat med en längd 



af 171 m.m. Till jemförelse dermed hafva vi anfört N:o 76 af 



en nyare stam, men våga icke använda talet 29, som erhållits för 



detta djur med en hastigare och starkare utveckling. 



Dessa proportioner hafva blifvit begagnade vid de combi- 

 nerade beräkningarna (Tab. 35) och komma äfven att användas 

 vid de beräkningar, vi här nedan kunna komma att framställa. 

 Vi få dock uttryckligen tillägga, att vi trott oss finna, det sjelfva 

 epiphysen varierar något till sin längd i förhållande till diaphysen, 

 och maximum af dess längd hafva vi funnit något större än de- 

 tal, som vi här användt. 



4. 

 Hvad vi i allmänhet angående Fåret och Geten anfört 

 om bredden af öfre delen eller basis gäller äfven här. 

 Bredden hos basis var 



m.m. 



högst 55,5 (Tab. 43: 4), 



minst ■ 33 (Tab. 43; 3). 



Skilnaden 22,5 



uttrycker maximum af denna dels laterala utveckling under tidea 

 från födelsen till culminationsperioden. 

 Jemföra vi största bredden hos 



m.m. 



det unga djuret 55,5 (Tab. 43: 4) 



med den minsta hos det äldre 41 (Tab. 43: 13), 



sä utvisar skilnaden 14.5 



att under djurets öfvergång till culminationsperioden denna be- 

 tydliga variation förekom. 

 <^P^ Men culminationsperioden, hvad dessa delar angår, hafva vi 

 .j_ åtagit inträda vid försvinnandet af sutura capitulata. Detta 



