KINBERG, UNDERSÖKNINGAR RÖRANDE DJURENS HISTORIA. 519 



Jemföra vi förhållandet emellan de äldre och yngre djuren, 



finna vi 



m.m. 



hos de unga maximum 45 (Tab. 44: 24), 



hos de gamla minimum 32 (Tab. 44: 33), 



och att skilnaden 13 



utvisar variationen under öfvergången till culminationsperioden. 



Jemföra vi äter 



«. ß. 



m.m. m.m. 



maximitalen hos de gamla djuren 62,5, 56, 



med » » » unga » [45], 45, 



så utgör skilnaden [17,5], 11, 



tillväxten hos de gamla; dock torde talet 17,5 vara något för 

 stort, hvilket lätt inses, till följe af hvad vi redan framställt. 



Om vi från de först funna allmänna 



variationerna 



draga tillväxten hos de gamla djuren .. 



så utvisar skilnaden [13], 13, 



\'idden af den verkliga variationen, och vi se, att denna var lika, 

 antingen vi taga prseparatet N:o 328 Tab. 37 med uti räknin- 

 gen eller ej. Detta borde icke, enligt hvad vi förut funnit, hafva 

 inträffat, men efterforska vi anledningen härtill, sä finna vi denna 

 deruti, att maximi-praparatet uti kategorien a tillhört ett yngre 

 individ än det uti /j, och att det förra sålunda vid individets 

 död icke nått den laterala utveckling, som varit möjlig, hvilket 

 öfverensstämmer med prseparaternas beskaffenhet. Häraf finner 

 man således, att det funna maximitalet 62,5 m.m. (Tab. 44: 34) 

 icke är det största, som har förekommit. Då det emellertid 

 hittills utgjorde ett extrem, har det icke uti tabellerna för de 

 beräknade variationerna kunnat höjas. I samma mån som så- 

 lunda det nämnda maximitalet i enlighet med kommande fynd kan 

 höjas, i samma mån ökas äfven den verkliga variationen under 

 a till tal, som mera öfverensstämma med variationsförhållandet 

 i allmänhet. Talet 13 för a är för Htet, emedan a 45 är för lågt. 



Öfvers. af K. Vet.-Akad. Fürh. Arg. 26. N:o 4. 5 



«. 



/?• 



m.m. 



m.m. 



30,5, 



24, 



17,5, 



11, 



