547 



Öfvei'sigt af Kougl. Vetenskaps-Akademiens Förhandlingar, 1869. N:o 5. 



Vindarnes freqvens i Sverige under Januari och Juli, 

 beräknade för qvinqvenniet 1859 — 63. 



Af H. Hildebrand Hildebrandsson. 



Tafl. X och XI. 

 [Bleddeladt den 12 Jlaj 1860.] 



Meteorologiens framsteg på de sednaste decennierna liar satt 

 det utom allt tvifvel, att orsaken, såväl till de klimatiska olik- 

 heterna pä ställen under samma breddgrad, som till de tillfälliga 

 väderleksförändringarna på ett och samma ställe är att söka i 

 riktningen af de förherrskande eller tillfälliga vindarna. Såsom 

 bekant har det emellertid af Döve blifvit bevisadt, att alla 

 vindar låta hänföra sig till tvenne hufvudströramar, nemligen 

 den kalla, torra och tunga, som under namn af Polarström från 

 NO rör sig från polen mot eqvatorn, och den varma, fuktiga 

 och lätta Eqvatorealströmmen, som i motsatt led söker sig upp 

 från eqvatorn mot polen. Under det att enligt Maurys vind- 

 kartor eqvatorealströmmen nästan oafbrutet herrskar på Atlanten, 

 följande Golfströmmens lopp till Irland, Skottland och noi'ska 

 kusten, så är deremot polarströmmen, framförallt under vinter- 

 månaderna, öfvervägande i östra Europa och Asien och härmed, 

 i förening med den olika utstrålningen af land och haf, är för- 

 klaringen funnen till den stora olikheten i klimat i dessa båda 

 trakter, och som länge karakteriserats som sjö- och landtklimat. 

 Gränsgebitet utgöres af Östersjöländerna, medlersta och vestra 

 Europa. I dessa trakter herrska de båda strömmarna vexelvis, 

 ömsom undanträngande hvarandra, hvarvid vinden på ett gifvet 

 ställe, enligt DovES bekanta lag vrider sig medsols, och på denna 

 de båda strömmarnas herravälde bero alla väderleksförändringar 



