684 ÖrVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAl). FÖKHANDLINGAB,, 1869. 



l:o en elektrisk ström, härrörande af sjelfva urladdningen, 

 hvilken här försiggår långsamt; 



2:o emedan polarljusstrålen består af ett oändligt antal 

 gnistor, så måste hvarje sådan gnista orsaka tvenne induktions- 

 strömmar, gående i motsatt riktning mot hvarandra; 



3:o en i motsatt direktion mot urladdningsströmmen gående 

 ström, som har sin orsak uti den af Hr Edlund upptäckta 

 elektromotoriska kraften uti elektriska gnistan. Alla dessa 

 strömmar finnas väl ock till sin möjlighet uti ljusfenomenet vid 

 det ofvan anförda experimentet, men de hafva ej der tillfälle 

 att utveckla sig, emedan ingen sluten bana förefinnes, hvilket 

 dereraot är fallet vid polarljusfenomenet. Det kan väl ej egent- 

 ligen sägas, att en sluten bana förefinnes, men detta är ej heller 

 behöfligt; ty som bekant uppstår en galvanisk ström, endast 

 polerna till en stapel förbindas med jorden, som då icke verkar 

 såsom ledare för elektriciteten, utan såsom en ofantlig reservoar 

 för densamma. Vid polarljusfenomenet är blott den ena polen 

 förbunden med jorden, men den andra deremot med det luft- 

 förtunnade rummet i atmosferens högre regioner, hvilket här 

 utgör reservoar för den andra polen. Enligt den af Hr de la 

 RiVE uppställda theorien urladdar sig vid polarljus luftens positiva 

 elektricitet emot jorden, hvilket orsakar en ström, som jag vill 

 kalla hufvudströmmen, utan att dermed vilja påstå, att denna 

 är den kraftigaste från luften till jorden. Af Hr Edlunds 

 undersökningar om den elektriska gnistan framgår vidare, att 

 endast den ena af de induktionsströmmar, som dervid uppstå, till 

 någon betydligare del kan komma till utveckling, nemligen den, 

 som går i samma riktning med urladdningen; härigenom föror- 

 sakas således en förstärkning af hufvudströmmen. Dessa ström- 

 mar motverkas deremot af den genom gnistans elektromotoriska 

 kraft uppkomna ström. Af de iakttagelser man gjort med af- 

 seende å polarljusets inverkan på telegraftrådar framgår, att än 

 den ena och än den andra af dessa strömmar hafva öfvertaget. 

 Vanligtvis tyckas dock de begge första vara öfvervägande, eme- 



